Постанова

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 332/2964/16-ц

провадження № 61-229св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Сведбанк»,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», головне управління Держпродспоживслужби у Запорізькій області,

представник публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Ременюк Тетяна Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2017 року у складі судді Мєркулової Л. О. та рішення апеляційного суду Запорізької області

від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), треті особи: публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), головне управління Держпродспоживслужби у Запорізькій області, про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 21 квітня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством«Сведбанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надає грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі

147 тис. доларів США, на строк до 21 квітня 2038 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. ПАТ «Сведбанк» порушив умови вказаного кредитного договору, а саме: не надав кредит в сумі 147 тис. доларів США, не відкрив поточний рахунок для видачі кредитних коштів, порушив його права, як споживача фінансових послуг за Законом України «Про захист прав споживачів», порушив вимоги Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та чисельні постанови Національного банку України.

Ураховуючи викладене, просив суд визнати кредитний договір від 21 квітня

2008 року недійсним.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскаржуваний кредитний договір від 21 квітня 2008 року не містить зазначення поточного рахунку для зарахування на нього суми кредиту, ані відповідачем, ані третьою особою -

ПАТ «Альфа-Банк», не було надано окремого договору на відкриття поточного рахунку, тобто не було досягнуто згоди сторонами щодо відкриття цього рахунку. Тому є підстави вважати вказаний кредитний договір неукладеним, так як сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови, а саме: не узгоджено відкриття поточного рахунку для здійснення розрахунково-касових операцій в іноземній валюті для отримання кредиту, не зазначено в кредитному договорі в іноземній валюті з фізичною особою (споживачем) про відкриття банківського (поточного) рахунку для зарахування на нього суми кредиту, не оприлюднено у письмовій формі інформацію, яка є істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена статтею 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Оскільки відсутня згода за всіма істотними умовами кредитного договору забезпеченого іпотекою, суд прийшов до висновку, що оспорюваний кредитний договір є неукладений. А відтак, не може бути визнаний недійсним кредитний договір, який не вчинено. Зокрема, в якому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_4

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом не встановлено порушень прав ОСОБА_4, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», а також вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» тощо при укладенні вищезазначеного кредитного договору, належні і допустимі докази порушень прав ОСОБА_4 у матеріалах справи відсутні.

Правові підстави для визнання кредитного договору від 21 квітня 2008 року, недійсним відсутні, оскільки сторонами у повному обсязі враховано вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У касаційнійскарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Судами попередніх інстанцій належним чином не перевірено доводів та заперечень сторін, не надано належної правової оцінки кожному із наявних у матеріалах справи доказу, не оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу, у тому числі висновку проведеної судово-економічної експертизи, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, внаслідок чого суди обох інстанцій дійшли висновків, які ґрунтуються на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України (2004 року). Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не вірно визначилися із правовідносинами, які виникли, та не застосували положення частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У квітні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ПАТ «Альфа-Банк» зазначало, що рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права із повним зясуванням обставин справи. Касаційна скарга ОСОБА_4 є безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (із змінами та доповненнями) суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягай згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

ОСОБА_4, як позичальник та боржник виконував, хоч й не у повному обсязі, зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості як на рахунок первісного кредитора - ПАТ «Сведбанк», так й на рахунок нового кредитора -

ПАТ «Альфа-Банк», чим підтвердив права нового кредитора та правомірність укладення кредитного договору від 21 квітня 2008 року.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

(у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством.

Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач ОСОБА_4 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позичальнику ОСОБА_7 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки тощо.

Змінюючи рішення районного суду в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов ОСОБА_4 є необґрунтованим, позивач не довів порушення вимог статей 203, 215 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач ОСОБА_4 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки тощо. Тому підстав для визнання кредитного договору недійсним немає.

Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів відхиляє доводи особи, яка подала касаційну скаргу, з посиланням на неврахування судом апеляційної інстанції висновку судово-економічної експертизи, оскільки останній є неповним, виконаний лише в об'ємі наданих судом першої інстанції на дослідження документів експерту, не узгоджується із наявними у вказаній справі належними, письмовими доказами в їх сукупності.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников