Провадження № 2/761/3049/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яриновській Є.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення особи з житлового будинку, -

в с т а н о в и в :

В червні 2017р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_3, в якому просив суд: виселити відповідачку з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідачку відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. З відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Без відповідних правових підстав, відповідачка здає в оренду частину будинку, чим порушує право власності позивача. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом і просив суд позов задовольнити на підставі ст. 41 Конституції, ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. ст. 116, 150 ЖК України.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав. зазначених в позові, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, надавши суду письмові заперечення на позов, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. В судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду, що сторона позивача ввела суд в оману, оскільки частина спірного будинку належить відповідачці на праві спільної часткової власності, і за рішенням суду було зобов'язано саме позивача знести самочинно та незаконно збудовані ним приміщення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2009р. позов ОСОБА_3 задоволено частково. Проведено поділ прибудови до будинку АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, що проживає разом з ОСОБА_3

Виділено ОСОБА_3 11/100 часток, а ОСОБА_1 8/100 часток цього жилого будинку. Змінено ідеальні частки у праві власності на будинок відповідно: ОСОБА_3 44/100 часток, ОСОБА_1 30/100 часток, ОСОБА_4 - 26/100 часток будинку.

Виділено в натурі ОСОБА_3 44/100 частин жилого будинку відповідно до висновку судово-будівельної експертизи № 4395 від 6 вересня 2008р. за варіантом № 3 та вселено позивачку разом із дочкою до виділених приміщень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2009р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2009р. залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 19 січня 2010р. (справа № 6-24733св09) касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_4 відхилено, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2010р. по цивільній справі № 2-46/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод в реалізації права власності, яке набрало законної сили, зобов'язано ОСОБА_1 знести за свій рахунок самочинно збудовані прибудови навколо квартири будинку АДРЕСА_1 - стіни третього та четвертого поверхів приміщення І поверху - І-1 - підсобне, приміщення ІІ поверху (мансарди): 4-0 житлову, 4-10 - коридор, 4-11 - вбиральню. Зобов'язано ОСОБА_1 до завершення знесення вказаних прибудов не чинити перешкоди ОСОБА_3 у проході до своєї квартири через приміщення І поверху - І-1 - підсобне, а також зобов'язано ОСОБА_1 за свій рахунок поновити дах над квартирою у будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3

Таким чином, судом встановлено, що на підставі зазначених рішень суду, а також на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва віл 02 листопада 2012р. по цивільній справі № 2-5646/11, яке набрало законної сили, ідеальні частки співвласників будинку АДРЕСА_1 становлять: ОСОБА_3 - 44/100 частин будинку; ОСОБА_1 - 30/100 частин будинку; ОСОБА_4 - 26/100 частин будинку.

З урахуванням викладеного, твердження позивача, що він є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 є помилковими.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачкою вчиняються дії, пов'язані з руйнуванням зазначеного будинку та використанням його не за призначенням, а тому на підставі ст. 116 ЖК України просив суд виселити її з будинку.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ч. 1 ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» за № 2 від 12 квітня 1985р. з подальшими змінами та доповненнями, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача взагалі не було надано суду жодного доказу в обґрунтування заявлених вимог.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не було встановлено, що відповідачкою вчиняються будь - які дії. Пов'язані з руйнуванням будинку сторін, та використанням його не за призначенням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідачки.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 317, 319, 321, 322 ЦК України; ст. ст. 9, 109, 116 ЖК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985р. з подальшими змінами та доповненнями, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про виселення особи з житлового будинку - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04 травня 2018р.

Суддя: