Справа № 569/6364/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 569/6364/18 за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

05 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі ПрАТ «Рівнеазот»), в якому просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 2423,53 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2017 року по 04 квітня 2018 року (252 робочих дні) у сумі 38084,76 грн та моральну шкоду у сумі 2000 грн.

Представник ПрАТ «Рівнеазот» ОСОБА_3 подала суду відзив на позовну заяву. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі заперечень не подала.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вважає безпідставними і позов у цій частині не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобовязань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо.

Не погоджується представник відповідача і з наданим позивачем розрахунком періоду затримки розрахунку при звільненні в робочих днях та вважає, що такий період становить 251 робочий день, а не 252, як вказує позивач.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та доведеними, однак підлягають задоволенню частково.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 01 березня 2017 року працював у ПрАТ «Рівнеазот» монтером колії 4 розряду дільниці колії залізничного цеху.

Наказом № 884-ВК від 28 березня 2017 року позивач з 31 березня 2017 року був звільнений з роботи за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні з роботи йому не були виплачені усі суми, що належать від підприємства, а саме 2423,53 грн. Остаточний розрахунок з позивачем на час його звернення до суду з даним позовом відповідач не провів.

Вказані обставини представником відповідача не заперечуються, про що свідчить відзив відповідача на позовну заяву.

Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі у сумі 2423,53 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 04 квітня 2018 року, враховуючи, що позивач був звільнений з 31 березня 2017 року, а остаточний розрахунок на час звернення до суду з даним позовом (05 квітня 2018 року) відповідач з позивачем не провів.

Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обовязок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача.

Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним.

Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Обставини, які б свідчили про дій відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені.

Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує, що позивачем, при визначенні кількості робочих днів у періоді затримки розрахунку при звільненні, за грудень 2017 року помилково враховано 21 робочий день, в той час як фактично у грудні 2017 року було 20 робочих днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 37933,63 грн (151,13 грн х 251 день). При цьому суд враховує, що визначений позивачем розмір середньоденного заробітку (151,13 грн) відповідачем не заперечується.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги суд визнає безпідставними та недоведеними, а тому вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Позивач не довів наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, а також наявності чи необхідності його додаткових зусиль для організації свого життя. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15).

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у сумі 2423 (дві тисячі чотириста двадцять три) гривні 53 копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2017 року по 04 квітня 2018 року у сумі 37933 (тридцять сім тисяч девятсот тридцять три) гривні 63 копійки.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження виплати заробітної плати у сумі 2423 (дві тисячі чотириста двадцять три) гривні 53 копійки.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» в дохід держави 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_2, місце проживання: 33027, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот», місцезнаходження: 33017, місто Рівне - 17, .

Суддя: Ю.П.Куцоконь