Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 520/4043/16-ц

провадження № 61-10173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2017 року у складі судді Калашнікової О. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що сторони з 2005 року по 2009 рік спільно проживали і підтримували шлюбні відносини. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина ОСОБА_8. При реєстрації народження дитини відповідач визнав своє батьківство і в актовий запис про народження дитини внесені відомості як про батька дитини - ОСОБА_6 З листопада 2009 року сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин. Малолітній ОСОБА_8 до травня місяця 2016 року проживав з нею, а з кінця травня 2016 року дитина проживає разом з батьком. Зазначала, що відповідач ухиляється від виховання дитини та ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Ураховуючи викладене, просила суд стягнути з ОСОБА_6аліменти на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі

2 тис. грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_6 виконує батьківські обов'язки і з народження дитини піклується про фізичний і духовний розвиток сина, забезпечує матеріальні потреби дитини. Крім того, більше шести місяців малолітня дитина постійно проживає з батьком, місце проживання дитини з батьком визначено органом опіки і піклування і це рішення мати дитини не оскаржувала. За таких обставин, правові підстави для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Одеси

від 02 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Батько дитини виконує батьківські обов'язки і з народження дитини піклується про фізичний і духовний розвиток сина, забезпечує матеріальні потреби дитини. Висновком про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 15 серпня 2016 року місце проживання дитини визначено разом з батьком. Таким чином, підстав для стягнення аліментів з ОСОБА_6 на утримання сина немає.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що справу розглянуто за відсутності

ОСОБА_4, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У пункті 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини першої статті 305 ЦПК України (у редакції 2004 року) апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Відомостей про те, що ОСОБА_4 відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України (у редакції 2004 року) була належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце судового засідання в справі немає. Зокрема матеріали справи містять конверти з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення про виклик в судове засідання ОСОБА_4, призначені на 16 травня 2017 року, на 15 серпня 2017 року, на 07 листопада 2017 року, які повернулися на адресу апеляційного суду за закінченням терміну зберігання

(а.с. 87-88, 97-98, 106-107) та лист голови об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маршала Жукова 51» Балабан Ж. В. про неможливість вручення судової повістки ОСОБА_4 про призначення судового засідання на 12 грудня 2017 року (а.с. 112). Зазначене не є фіксацією вручення повістки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17 липня 1997 року

№ 475/97-ВР), встановлено, що кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про розгляд справи судом апеляційної інстанції, оскільки жодного разу не отримала повістку про виклик до суду та не була присутня в судовому засіданні.

Особи, які беруть участь у справі, згідно зі статтею 27 ЦПК України (у редакції

2004 року) мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відомості про те, що ОСОБА_4 була належним чином повідомлена судом апеляційної інстанції про дату, час і місце судового розгляду в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням

статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції та відповідно до пункту 5

частини першої статті 411 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Розглянувши апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_4, не повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, апеляційний суд не забезпечив реалізації права учасника справи взяти участь у судових засіданнях.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам

статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 5 частини першої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников