Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 520/12709/15-ц

провадження № 61-6080св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

особа, яка оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2015 року у складі судді Прохорова П. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Заїкіна А. П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 23 червня 2006 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_12. У період перебування в шлюбі за спільні кошти подружжя сторонами було придбано таке майно: домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 285,2 кв.м, житловою площею 74,1 кв.м, земельну ділянку площею 0,05 га вартістю 382 тис. грн, грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн, телевізор марки «Samsung» вартістю 10 тис. грн, пральну машину марки «Mielle» вартістю 15 тис. грн; пилосос марки «Hula» вартістю 8 тис. грн, посудомийну машину марки «BOSCH» вартістю 10 500 грн, набір меблів для кімнати «Прем'єр Еліт» вартістю 14 500 грн, диван та крісло «Сіті» вартістю 10 тис грн. Виходячи з викладеного, ОСОБА_1 просила поділити вказане майно та визнати за нею право власності на згадане домоволодіння і земельну ділянку, а за відповідачем - право власності на грошові заощадження та інше набуте сторонами у шлюбі майно.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 285,2 кв.м, житловою площею 74,1 кв.м та земельної ділянки площею 0,05 га; грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн; телевізор марки «Samsung»; пральну машину марки «Mielle»; пилосос марки «Hula»; посудомийну машину марки «BOSCH»; набір меблів для кімнати «Прем'єр Еліт»; диван та крісло «Сіті». Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказане домоволодіння та земельну ділянку, що набуто нею за наслідками поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на майно, що набуто ним за наслідками поділу майна подружжя, а саме: грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн. та інше вищевказане майно. Роз'яснено рішення суду та вказано, що воно є підставою для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння і земельну ділянку у відповідних органах та установах.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що майно, набуте сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, їх дитина проживає разом з позивачем, а сторони у процесі розгляду справи дійшли згоди щодо поділу спільного майна на умовах відступлення від рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 05 грудня 2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ці судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виникнення права власності на спірний житловий будинок за подружжям ОСОБА_1. Ці обставини також не були встановлені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Власником спірного нерухомого майна є вона, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. Крім того, житловий будинок та земельна ділянка перебувають в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» на підставі укладеного між нею та банком договору іпотеки від 28 грудня 2007 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу № 520/12709/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 червня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_12.

14 липня 2006 року ОСОБА_2 придбав на прилюдних торгах домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 285,2 кв.м, житловою площею 74,1 кв.м, та земельну ділянку площею 0,05 га вартістю 382 тис. гривень.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3, про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, розташовану за тією ж адресою. Цим рішенням встановлено, що вищевказаний житловий будинок належав ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 червня 2003 року Таїровською селищною радою. На підставі державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_8 був власником земельної ділянки площею 0,05 га, яка розташована за тією ж адресою. 17 жовтня 2003 року ОСОБА_8 уклав з Відкритим акціонерним товариством «Міжнародний комерційний банк» договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф., з якого вбачається, що ОСОБА_8 є майновим поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю «Міранда». В забезпечення виконання кредитного договору ОСОБА_8 передав у заставу належні йому житловий будинок з надвірними спорудами і земельну ділянку площею 0,05 га. 24 жовтня 2005 року виконавчим написом приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф. звернено стягнення на заставлене майно. 14 липня 2006 року Одеською філією СДП «Укрспец'юст» проведено прилюдні торги з реалізації вказаного майна. Згідно з протоколом від 14 липня 2006 року № 6160142/1 Одеської філії СДП «Укрспец'юст» ОСОБА_2 придбав це майно на прилюдних торгах.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про іпотеку» після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах або продажу предмета іпотеки відповідно до статті 38 цього Закону припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки. Це правило не застосовується у разі придбання предмета іпотеки іпотекодавцем.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оскільки він не допустив порушень, став переможцем торгів, а також здійснив оплату придбаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,05 га, які розташовані по АДРЕСА_1.

Сторони визнали, що в період шлюбу за спільні кошти вони набули грошові заощадження у розмірі 300 тис. грн та рухоме майно, а саме: телевізор марки «Samsung», пральну машину марки «Mielle», пилосос марки «Hula», посудомийну машину марки «BOSCH», набір меблів для кімнати «Прем'єр Еліт», диван та крісло «Сіті» загальною вартістю 368 тис. грн.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 303 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Переглядаючи справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3, апеляційний суд встановив таке.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2012 року, у справі № 2-5610/07 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 загальною площею 285,2 кв.м., житловою площею 74,1 кв.м. та на земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,05 га. Цим рішенням суду були встановлені ті ж обставини, що і вищенаведеним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11, які викладені вище.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 липня 2008 року у справі № 2-5610/07 роз'яснено, що житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,05 га, на які рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2007 року було визнано право власності ОСОБА_2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, оскільки згідно з постановою Верховної Ради України від 07 лютого 2002 року № 3064-ІІІ «Про зміну меж міста Одеси Одеської області» землі, на яких розташовано належне ОСОБА_2 нерухоме майно, включені у межі міста Одеси.

З матеріалів справи № 2-2865/06 апеляційним судом було встановлено, що у березні 2006 року ОСОБА_11 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів. Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29 березня 2006 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_8 перед ОСОБА_11 за договором позики від 10 січня 2004 року в сумі 266 500 грн вилучено у ОСОБА_8 та передано ОСОБА_11 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані у житловому масиві «Луч» по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_11 право власності на цей житловий будинок.

Додатковим рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03 квітня 2006 року у справі № 2-2865/06 за ОСОБА_11 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24 січня 2007 року у справі № 2-2865/06 визнано за ОСОБА_11 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02 липня 2007 року у справі № 2-2865/06 рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 березня 2006 року та додаткові рішення цього суду від 03 квітня 2006 року та від 24 січня 2007 року скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, а справа призначена до розгляду на 28 серпня 2007 року. Підставою для скасування вказаних судових рішень стало те, що договір іпотеки був укладений ОСОБА_8 раніше, ніж договір позики з ОСОБА_11, зазначена обставина не була відома ОСОБА_11, ОСОБА_8 приховав від банку факт передачі домоволодіння ОСОБА_11

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23 грудня 2008 року позов ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів у вищезгаданій справі № 2-2865/06 залишено без розгляду.

Тобто правова підстава, на якій ОСОБА_11 набув право власності на спірне нерухоме майно, відпала.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_11 не набув право власності на спірне нерухоме майно, оскільки відповідні судові рішення про це в подальшому були скасовані.

Однак, не дивлячись на те, що з 14 липня 2006 року право власності на спірне нерухоме майно набув ОСОБА_2 у зв'язку з придбанням його на прилюдних торгах, 28 серпня 2007 року ОСОБА_8, який на той час вже не був власником майна і не мав права його відчужувати, продав це майно ОСОБА_11, а 28 грудня 2007 року ОСОБА_11 продав його ОСОБА_3

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, апеляційний суд дійшов правильного висновку про безпідставність доводів ОСОБА_3, так як згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначалося вище, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11, в якій ОСОБА_3 брала участь як третя особа, за ОСОБА_2 визнано право власності на спірне нерухоме майно у зв'язку з придбанням його на прилюдних торгах 14 липня 2006 року.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, оскільки це майно було придбано під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виникнення права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07 червня 2012 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на спірне нерухоме майно та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

Посилання ОСОБА_3 на те, що спірне нерухоме майно зареєстровано на її ім'я в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, і що вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, були належним чином оцінені апеляційним судом, який встановив, що вказане майно було придбано нею за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати. Крім того, вищезгадане рішення Київського районного суду міста Одеси від 07 червня 2012 року у справі № 1512/2-1063/11, в якій ОСОБА_3 брала участь як третя особа, ухвалене після придбання нею спірного нерухомого майна.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний
О. В. Ступак