Головуючий у 1-ій інстанції Хомченко Л.І.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 219/11516/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого на підставі ордера серії АА № 117852 від 02 лютого 2018 року діє ОСОБА_4, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року (суддя Хомченко Л.І., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, повний текст рішення складено 07 лютого 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 26.01.2017 року між нею та відповідачем у справі розірвано шлюб. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з батьком. Вважала, що дитина має право проживати з матір'ю і на це є всі правові підстави. Це передбачено ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року відповідно до якої дитина не може бути розлучена зі своєю матір'ю крім випадків коли є виняткові обставини. В неї є власне житло в м. Бахмут, де вона з сином може проживати, вона є приватним підприємцем і має достатній заробіток, щоб забезпечувати сина матеріально. Просила встановити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 640,00 грн.

На вищевказане судове рішення відповідачем ОСОБА_3, в інтересах якого на підставі ордера серії АА № 117852 від 02 лютого 2018 року діє ОСОБА_4, подано апеляційну скаргу, в якій скаржник, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд, приймаючи оскаржуване рішення, посилаючись на принцип 6 Декларації «Про права дитини», помилково виходив з того, що основною підставою задоволенні позову є те, що «ні відповідачем, ні представником органу опіки та піклування не надано суду доказів того, що існують виняткові обставини щоб розлучати дитину зі своєю матір'ю». Вказаний висновок суду першої інстанції, на думку скаржника, суперечить засадам верховенства права, закріпленим в частині 2 ст. 10 ЦПК України, в якій передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В той час, Декларація прав дитини була прийнята резолюцією Організації Об'єднаних Націй та не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України».

Вказує, що після того, як позивач виїхала з квартири у листопаді 2016 року син сторін ОСОБА_5 залишився проживати з батьком в цій же квартирі. Тобто, на час винесення рішення судом, ОСОБА_5 за вказаною адресою спочатку проживав разом з батьками з моменту народження по листопад 2016 року, а з листопада 2016 року по теперішній час проживає з батьком. Протягом 1,5 років дитина постійно спілкувалась з матір'ю і він кожного тижня з четверга по суботу перебуває у своєї матері. При цьому, батько не перешкоджає йому в цьому. Крім того, відповідно до шкільної характеристики ОСОБА_5, відповіді начальника управління охорони здоров'я Бахмутської міської ради, висновку Органу опіки та піклування Бахмутської міської ради, дитина зарекомендувала себе як учень з достатнім рівнем навчальних досягнень, батько приділяє достатньо уваги як до навчання сина, так і до його здоров'я. Для дитини створені всі умови для життя і гармонійного розвитку. ОСОБА_6 неодноразово наголошував, що хоче проживати з батьком. Скаржник вважає, що у дитини за час проживання за вказаною адресою склалися певні соціальні зв'язки, коло друзів, відносини з якими можуть бути порушені в разі його переїзду на нове місце проживання. Результатом цього може бути психологічна травма дитини, викликана порушенням усталеного складу життя, який склався за останні роки.

06 квітня 2018 року до апеляційного суду від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що в суді першої інстанції було встановлено та доведено, що вона не ухилялася від своїх обов'язків і бажала, щоб дитина проживала з нею, оскільки в неї матеріальний стан, порівняно з відповідачем, найліпший - є квартира та будинок, які є її особистою власністю. Окрім того, зазначає, що відповідач раніше був засуджений, має невиліковну хворобу і це є істотні підстави для того, щоб суд вирішив питання про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини з нею.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач та її представник ОСОБА_7 просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Підгайна В.В. підтримала висновок органу опіки та піклування.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є позивач - ОСОБА_2 та відповідач - ОСОБА_3 Шлюб між сторонами розірвано 26.01.2017 року, шлюбні стосунки припинено. Неповнолітній ОСОБА_5 після припинення шлюбних відносин між сторонами мешкає разом з батьком у АДРЕСА_1, умови для проживання дитини створені належні, дитина має окрему кімнату та навчається в загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів м. Бахмут. Вказані обставини сторони не оспорювали.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, а саме, що дитина спілкується з матір'ю, мати може забезпечити сина житлом, забезпечувати його матеріально, створює належні умови для його фізичного розвитку, що має істотне значення, з метою недопущення порушення материнських прав позивача та керуючись ст. 162 СК України, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, «Декларацією прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дійшов висновку, що позов слід задовольнити та визначити місцем проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір'ю, оскільки судом не встановлено виняткові обставини щоб розлучати його зі своєю матір'ю.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можливо, з огляду на таке.

За ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Стаття 160 СК України встановлює право батьків на визначення місця проживання дитини, зокрема, частина 2 цієї статті передбачає, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно із частинами 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В матеріалах справи є висновок Органу опіки та піклування Бахмутської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2 № 01/11-869 від 11.12.2017 року (а. с. 46-48), з якого випливає, що відповідно до акту обстеження умов проживання матері, ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_2, встановлено, що однокімнатна квартира, жилою площею 12,4 кв. м знаходиться у гуртожитку. На кухні та в кімнаті зроблено новий ремонт, маються в наявності нові побутові меблі, а саме: шафи для речей, стіл, диван - малюк та розкладачка. В квартирі створені належні побутові умови для проживання.

Відповідно до акту обстеження умов проживання батька, ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_3, встановлено, що квартира складається з 3-х кімнат, жилою площею приблизно 30 кв. м, зроблено новий ремонт, маються в наявності всі необхідні побутові прилади та меблі. У ОСОБА_5 є власна кімната, обладнана усім необхідним для відповідного проживання та навчання.

У бесіді з малолітнім ОСОБА_5 встановлено, що дитина бажає жити лише з батьком, з мамою спілкується телефоном і майже щотижня залишається на декілька ночей у неї (а. с. 71).

З огляду на вказані документи, орган опіки та піклування встановив, що можна дійти висновку, що вихованням дитини займаються як мати, ОСОБА_2 так і батько, ОСОБА_3, обоє батьки піклуються про свого сина, висловлюють свою турботу про нього, та створили умови для всебічного розвитку свого сина, але хлопець бажає проживати з батьком.

Виходячи із інтересів малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, керуючись ст. ст. 5, 141, 153, 157, 158 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», Орган опіки та піклування Бахмутської міської ради вважав доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком, ОСОБА_3

Суд першої інстанції не погодився з вищевказаним висновком органу опіки та піклування в частині визначення місця проживання дитини, оскільки ні відповідачем, ні представником органу опіки та піклування не надано суду доказів того, що існують виняткові обставини щоб розлучати дитину зі своєю матір'ю. Суд послався, зокрема, на Декларацію прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.

Дійсно, за принципом статті 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Проте, вищевказане посилання суду першої інстанції колегія суддів вважає таким, що не має визначального значення для вирішення спору, оскільки матеріалами справи встановлено, що на теперішній час в інтересах дитини перебувати з батьком.

Так, відповідно до частини 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із частиною 1 ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначаються відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

За частиною 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Окрім того, при розгляді такого спору слід враховувати думку дитини.

Як встановлено статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до ст. 12 Конвенції ООН про права дитини Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 р. під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з якою слід рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Як пояснив апеляційному суду син сторін, він бажає проживати разом з батьком та обґрунтував це тим, що він почуває себе більш комфортно з батьком, може довіритися йому і вони мають з ним спільні інтереси.

Суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що під час розгляду справи не встановлені виняткові обставини щоб розлучати дитину зі своєю матір'ю, та з метою не допущення порушення материнських прав позивача вважав за необхідне задовольнити позов.

Проте, у даному випадку, дитина тривалий час проживає разом з батьком, який не перешкоджає йому спілкуватися з матір'ю, а син двічі на тиждень буває у неї вдома.

Тобто, у разі, якщо син залишиться проживати разом з батьком, материнські права позивача не будуть порушені та вона не буде позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов'язків щодо дитини у повному обсязі.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, суд першої інстанції не врахував інтереси дитини, а саме те, що дитина з народження і до теперішнього часу перебуває за звичним для нього місцем проживання. Також, суд не звернув увагу та не надав належну оцінку тому факту, що зміна звичайного місця проживання може негативно вплинути на емоційний стан малолітньої дитини. На переконання апеляційного суду, в даному випадку, слід враховувати думку самої дитини, яка бажає проживати з батьком. Крім того, матеріали справи не містять даних про перешкоджання у спілкуванні матері з дитиною з боку батька. Докази звернення позивача до органу опіки та піклування із заявами про перешкоджання у спілкуванні з дитиною також не має. Навпаки, малолітній ОСОБА_5 регулярно спілкується із своєю мамою телефоном і майже щотижня залишається у неї на декілька ночей.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на пояснення відповідача стосовно того, що він працює позмінно та дитина на тривалий час залишається вдома сама.

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» (Заява № 10383/09), зауваження суду про те, що заявник залишався на роботі вночі у робочі дні, не видаються переконливими щодо нездатності заявника виконувати батьківські обов'язки.

Довід позивача стосовно того, що відповідач має невиліковну хворобу, не свідчить про те, що відповідач не може піклуватися про свою дитину.

Також не знайшло свого підтвердження посилання ОСОБА_2 стосовно зловживання ОСОБА_3 спиртними напоями. Твердження позивача про те, що відповідач раніше був засуджений не впливає на висновки апеляційного суду, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 згідно побутової характеристики, наданої ПП «Квартал», громадський порядок не порушував, скарг від сусідів і мешканців цього будинку не надходило. Відповідач працює на ДП «Артемсіль» на руднику ім. Володарського слюсарем-ремонтником з 2008 року, у 2009 році був переведений на дільницю гірничих робіт електрослюсарем, де працює і по теперішній час. За місцем роботи характеризується як грамотний, сумлінний, дисциплінований та працьовитий спеціаліст.

Апеляційний суд не приймає до уваги довід позивача відносно того, що в неї матеріальний стан, порівняно з відповідачем, найліпший - вона має на праві власності квартиру та будинок, які є її особистою власністю.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_3 мешкає й зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, яка, зі слів відповідача, належить на праві приватної власності його матері ОСОБА_9. Проте дана обставина не є вирішальною при визначенні місця проживання дитини.

Крім того, як роз'яснено в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлено та неналежно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із порушенням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивача ОСОБА_2 слід стягнути на користь скаржника ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на судове рішення в розмірі 960,00 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого на підставі ордера серії АА № 117852 від 02 лютого 2018 року діє ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги на судове рішення в розмірі 960,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 06 червня 2018 року.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: І.О. Дундар

О.І. Корчиста