АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/1815/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Литвинюк І.М., Владичана А.І.

секретар Тодоряк Г.Д.

позивач- ОСОБА_4

відповідач- ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 24 січня 2018 року

в справі № 726/1815/17 (головуючий в 1-й інстанції Проскурняк І.Г.)

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_3

про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовував слідуючими обставинами.

Позивачу на підставі рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2009 року належить право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, зареєстроване Чернівецьким ОБТІ в реєстрі прав на нерухоме майно за реєстровим номером - 26668976.

За цією ж адресою з 19 квітня 2013 року зареєстрований відповідач ОСОБА_3, який фактично з вересня 2016 року в його будинку не проживає, його власних речей в його помешканні немає.

Провадження 22-ц/794/377/18 Категорія 59

Відповідач є колишнім чоловіком його доньки, який з часу припинення ними подружніх відносин переїхав проживати до іншого помешкання, забравши свої особисті речі. Даний факт підтверджується довідкою ПП «Садгора-сервіс» №610 від 19.10.2017р. та актом обстеження №178 від 23.10.2017р.. Позивач вказував, що відповідач більше року фактично проживає за іншою адресою, однак залишається користувачем житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, оскільки не знявся з реєстрації у відділі громадянства, імміграції та реєстрації в Садгірському відділі ДМС.

ОСОБА_4 зазначав, що він змушений постійно нести додаткові витрати по утриманню свого майна, оскільки відповідач вважається особою, що фактично продовжує користуватись житлом.

Також це порушує його права, як власника у праві розпоряджатись його приватним майном на власний розсуд.

Позивач просив усунути перешкоди в користуванню власністю шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців від 24 січня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що поважною причиною його відсутності на адресою місця реєстрації понад один рік є не допуск його до даного приміщення, що підтверджується належними доказами. Зазначає, що позивач не обрав правильний та ефективний, визначений законом спосіб захисту порушеного права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що проживання ОСОБА_3 в спірному житловому будинку є порушенням права власності ОСОБА_4 на дане майно та суперечить його інтересам, оскільки відсутні будь-які правові підстави користування відповідачем цим будинком.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22101125 від 10.03.2009р.

Згідно копії довідки ПП «Садгора - Сервіс» від 19.10.2017р. у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 - власник, ОСОБА_5 - сестра, ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_3 - зять, ОСОБА_8 - онук.

Актом ПП «Садгора - Сервіс» №178 від 23.10.2017р. підтверджується, що ОСОБА_3 не проживає у вищевказаному житловому будинку з вересня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він не має можливості проживати за місцем його реєстрації у зв'язку з не допуском його до даного житлового будинку є необгрунтованими, оскільки апелянтом цього не доведено належними та допустимими доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_1 без поважних причин протягом року до часу звернення позивача із позовом до суду, отже, існують підстави для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не мав правових підстав задовольняти позовні вимоги ОСОБА_4 Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).

Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374,375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 24 січня 2018 року

залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Дата складення повної постанови 17 травня 2018 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: І.М. Литвинюк

А.І. Владичан