АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 682/1966/17
Провадження № 22-ц/792/627/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Задвірний В.І.,

з участю апелянта, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Берездівської сільської ради Хмельницької області, виконавчого комітету Берездівської сільської ради, ОСОБА_5 про визнання рішень протиправними та зобов'язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Шевчука В.В. від 08 лютого 2018 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з цим позовом до відповідачів, посилалася на те, що її матері ОСОБА_6 рішенням Берездівської сільської ради від 20.12.1995 року у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. При проведенні інвентаризації в 1998 році було встановлено, що в земельну ділянку ОСОБА_6 площею 0,4474 га була включена земельна ділянка 0,15 га, за яку вона сплачувала земельний податок, але яка знаходилась в користуванні ОСОБА_7 до її смерті, в жовтні 1989 року. ОСОБА_7 купила в ОСОБА_6 в свій час хату, проте земельна ділянка площею 0,06 га, на якій знаходилися будівлі, і 0,09 га городу не були передані їй у власність.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом АВО № 413614 усе спадкове майно, в тому числі і земельна ділянка площею 0,60 га після смерті ОСОБА_6 перейшла у власність позивача.

Рішенням виконкому Берездівської сільської ради № 15 від 21.04.1998 року в позивачки вилучено земельну ділянку площею 0,15 га (колишня садиба ОСОБА_7 - 0,06 га і 0,09 га).

Фактично, з дозволу посадових осіб виконавчого комітету Берездівської сільської ради земельну ділянку площею 0,06 га, на якій були розміщені будинок та господарські споруди покійної ОСОБА_7, в 2008 році самовільно зайняв її сусід ОСОБА_5 Ним було приватизовано спірну земельну ділянку, що робить неможливим заїзд до земельної ділянки позивача.

З врахуванням уточнень, остаточно позивач просила визнати незаконним рішення виконавчого комітету Берездівської сільської ради від 21.04.1998 року №15 про вилучення в неї земельної ділянки; визнати протиправним і скасувати рішення Берездівської сільської ради від 03.07.1998 року №06, яким було затверджено вказане рішення виконкому; визнати незаконним рішення Берездівської сільської ради від 20.01.1993 року №2 про виділення неналежної площі земельної ділянки (0,08 га) замість 0,25 га під забудову по вул. Першотравневій, №1; зобов'язати Берездівську сільську раду скасувати акт постійного користування земельною ділянкою площею 0,326 га на недіюче державне мале підприємство «Корчик»; зобов'язати ОСОБА_5 укласти з ОСОБА_4 договір земельного сервітуту для проїзду ОСОБА_4 на свою ділянку транспортним засобом через приватизовану ним земельну ділянку згідно вимог ч. 3 ст. 402 та ст. 403 ЦК України.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду необґрунтованим, незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її позов. На думку апелянта, помилковим є висновок суду про пропущений строк оскарження рішення №16 від 21.04.1998 року, враховуючи лист прокуратури Хмельницької області від 24.10.2014 року. Суд не дав належної оцінки довідці виконкому Берездівської с/р від 06.02.2018 року щодо наявності 2-х польових доріг для проїзду до городу ОСОБА_4, що не підтверджено іншими доказами.

На думку апелянта, судом не розглянуто доводів щодо протиправності рішень виконавчого комітету Берездівської сільської ради та самої ради, не вирішено питання про встановлення земельного сервітуту у вигляді зобов'язання укласти договір проїзду транспортним засобом ОСОБА_4 через земельну ділянку ОСОБА_5

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених у них мотивів.

Представник Берездівської сільської ради просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що рішенням виконавчого комітету Берездівської сільської ради народних депутатів від 20.01.1993 року №2 позивачці надано дозвіл на будівництво житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Берездівської сільської ради народних депутатів від 20.12.1995 року №52 ОСОБА_6 (матері позивача) передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель, особистого підсобного господарства загальною площею 0,60 га, в т.ч. 0,35 га для особистого підсобного господарства та 0,25 га для будівництва та обслуговування житлових будинків.

Згідно свідоцтва про спадщину за законом від 22.11.2000 року ОСОБА_4 отримала після смерті матері ОСОБА_6 у спадок право на земельну частку (пай) розміром 3,89 умовних кадастрових гектари.

Рішенням виконавчого комітету Берездівської сільської ради від 21.04.1998 року №15, затвердженим рішенням Берездівської сільської ради від 03.07.1998 року №06 в ОСОБА_4 вилучено 0,15 га земельної ділянки (а.с. 11).

Згідно записів погосподарських книг, за господарським двором ОСОБА_9 рахувалось земельна ділянка площею 0,15 га (0,09 га - город та 0,06 га - під житловим будинком).

01.09.2008 року донька ОСОБА_9, ОСОБА_10, звернулася до Берездівської сільської ради із заявою про вилучення з її користування земельної ділянки площею 0,06 га на користь ОСОБА_5

В подальшому ОСОБА_5 приватизував вказану земельну ділянку площею 0,06 га.

Наведене підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено факт порушення її права рішенням Берездівської сільської ради від 20.01.1993 року №2 та державним актом на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,326 га, державного малого підприємства «Корчик», не доведено наявність підстав для встановлення земельного сервітуту. В частині вимог про скасування рішень Берездівської сільської ради від 21.04.1998 року №15; від 03.07.1998 року №06 в позові відмовлено з підстав пропуск позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів протиправності рішень Берездівської сільської ради є безпідставними.

Так, оскаржуваним рішенням Берездівської сільської ради від 20.01.1993 року №2 позивачці надано дозвіл на будівництво житлового будинку і не виділялася земельна ділянка під забудову, що спростовує доводи щодо незаконності вказаного рішення і порушення прав позивачки внаслідок виділення земельної ділянки меншої площі.

Суд першої інстанції правильно констатував, що оспорюючи державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,326 га, виданий державному малому підприємству «Корчик», позивач не обґрунтувала, в чому полягає його незаконність і яке саме право позивачки порушується. В засіданні апеляційного суду апелянт вказала, що за рахунок звільненої земельної ділянки в разі скасування акта вона могла б отримали додатково ділянку для обслуговування будинку, що підтверджує обґрунтованість відмови у позові в цій частині.

Крім того, колегія суддів констатує, що Берездівська сільська рада як орган місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» не має повноважень скасовувати видані нею ж правовстановлюючі документи, зокрема, і державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Відтак, вимога зобов'язати сільську раду скасувати державний акт суперечить закону.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги і щодо помилковості висновків суду про сплив позовної давності за вимогами про оскарження рішення виконавчого комітету Берездівської сільської ради №16 від 21.04.1998 року про вилучення в позивачки земельної ділянки площею 0,15 га та рішення Берездівської сільської ради № 06 від 03.07.1998 року про затвердження рішення виконкому.

Так, за змістом ч. 1 ст. 31 ЗК України 1990 року, чинної на час ухвалення оспорюваних рішень, вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані рішення 1998 року дійсно прийняті з порушенням вимог ч. 1 ст. 31 ЗК України 1990 року за відсутності згоди землекористувача.

Разом з тим, суд правильно констатував, що з часу вилучення земельної ділянки площею 0,15 га у 1998 році позивач знала про порушення свого права, оскільки ділянка фактично використовувалася іншими особами. Обізнаність позивача про наявність оскаржуваних нею рішень також підтверджується тим, що архівні витяги цих рішень Берездівської сільської ради датовані 2013 роком, тоді як до суду з цим позовом позивач звернулася 14.07.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак суд обґрунтовано відмовив у позові в частині цих вимог за спливом 3-річного строку позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у встановленні сервітуту, колегія суддів приймає до уваги таке.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або користувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою або її частиною. Право земельного сервітуту полягає в можливості обмеженого використання чужої суміжної земельної ділянки в певних цілях. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає, зокрема, у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не довела достатніми та допустимими доказами (зокрема, висновком земельно-технічної експертизи), що проїзд до її земельної ділянки відсутній і влаштування його без встановлення земельного сервітуту неможливо, при цьому не обґрунтовано, який варіант сервітуту є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

В свою чергу вимога зобов'язати ОСОБА_5 укласти з ОСОБА_4 договір земельного сервітуту для проїзду ОСОБА_4 на свою ділянку транспортним засобом через приватизовану ним земельну ділянку є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки не відповідає ст. 402 ЦК України, за змістом якої у разі недосягнення домовленості між сторонами сервітут встановлюється рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судове рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 травня 2018 року.

Судді /підписи/

З оригіналом згідно

Суддя Апеляційного суду Л.М.Грох

Головуючий у першій інстанції: Шевчук В.В. Провадження № 22-ц/792/627/18

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 59