АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/360/18 Справа № 205/3970/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу Новокодацької районної у місті Дніпрі ради

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Голови Новокодацької районної у місті Дніпрі ради ОСОБА_3 про поновлення на роботі у звязку з незаконним звільненням, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Голови Новокодацької районної у місті Дніпрі ради ОСОБА_3 про поновлення на роботі у звязку з незаконним звільненням, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року у справі № 2/422/2888/2012 за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги були задоволені частково. Суд поновив ОСОБА_2 на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб та стягнув з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 грн. 76 коп. та судовий збір у розмірі 214 грн. 60 коп., в решті позовних вимог було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, апеляційну скаргу Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року в частині стягнення з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 18 923 грн. 76 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. А саме, вирішено стягнути з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп. та судовий збір у розмірі 872 грн. 13 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2013 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року залишено без змін.

Позивач зазначає, що ані стягнутого судовим рішенням від 17.10.2012 року, яке набрало законної сили, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ані фактичного допущення її до виконання службових обовязків не відбулося.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд ухвалити рішення, яким поновити її на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, стягнути з Новокодацької районної у місті Дніпрі ради на її користь заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 19.01.2008 року по 14.12.2016 року у розмірі 165 790 грн. 55 ком. Крім того, позивачка зазначає, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Суд поновив ОСОБА_2 строк звернення до суду з позовом до Новокодацької районної у місті Дніпро ради та голови зазначеної ради ОСОБА_3 про поновлення на роботі у звязку з незаконним звільненням, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Поновлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Новокодацької районної у місті Дніпрі ради та його відділів та служб.

Стягнуто з Новокодацької районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 19.01.2008 року по 14.12.2016 року в розмірі 165 790 грн. 55 коп.

Стягнуто з Новокодацької районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Допустив рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць до негайного виконання.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Новокодацька районна у місті Дніпрі рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно п.9 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а доводами апеляційної скарги спростовуються висновки суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.01.2001 року розпорядженням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради за № 32/1-р ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної ради та її відділів з 26.01.2001року.

16.01.2008 року розпорядженням Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради за № 5-рп ОСОБА_2 була звільнена з посади начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної ради та її відділів з 18.01.2008 року за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України на підставі особистої заяви від 08.11.2007 року, з яким була того ж дня і ознайомлена, про що стоїть її особистий підпис в даному розпорядженні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року у справі № 2/422/2888/2012 за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги були задоволені частково.

Суд поновив ОСОБА_2 на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб та стягнув з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 грн. 76 коп. та судовий збір у розмірі 214 грн. 60 коп., в решті позовних вимог було відмовлено (а.с.17).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, апеляційну скаргу Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради відхилено.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року в частині стягнення з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 грн. 76 коп. та судових витрат в дохід держави в розмірі 214 грн. 60 коп. скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення.

Вирішено стягнути з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп. та судовий збір в розмірі 872 грн. 13 коп. В решті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року залишено без змін (а.с.19-21).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2013 року касаційну скаргу Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року залишено без змін (а.с.22-23).

Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження із виконання виконавчого листа по цивільній справі за № 2/422/2888/2012, виданого 25.12.2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб та стягнення з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп.

На підставі розпорядження голови виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 27.04.2015 року № 49-рк, ОСОБА_2 була поновлена на роботі, з яким вона була ознайомлена особисто 05.05.2015 року, про що складено акт про поновлення на роботі від 05.05.2015 року.

Однак, як було встановлено в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач до роботи не приступила, оскільки цим же розпорядженням голови виконавчого комітету вона була повідомлена про зміну в організації виробництва і праці, ліквідації управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у місті ради та його відділів і служб, скорочення чисельності штату працівників згідно з рішенням Ленінської районної у місті ради від 30.12.2010 року № 26 «Про структуру виконавчих органів Ленінської районної у місті ради, граничну чисельність працівників районної у місті ради та її виконавчих органів» та рішенням від 04.02.2011 року №34 «про внесення змін до рішення Ленінської районної у місті ради від 30.12.2010 №26 «Про структуру виконавчих органів Ленінської районної у місті ради, граничну чисельність працівників районної місті ради та її виконавчих органів».

Тобто фактично, ОСОБА_2 була поновлена на посаді начальника управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у місті ради, тоді як саме управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у місті ради було ліквідовано і тому позивач до виконання службових обовязків не приступила, на роботу не виходила, відповідно не проводилось табелювання виходу її на роботу, заробітна плата з 27 квітня 2015 року не нараховувалась (а.с.25,26). А доводи позивача щодо не допуску її до роботи з боку відповідача не доведені та спростовані також і її поясненнями в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

07.07.2015 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_4 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу № 2/422/2888/2012 в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Управління обслуговування будівель апарату Ленінської районної у місті ради та його відділів та служб (а.с.85).

Судом також встановлено, що станом на день звернення до суду із даним позовом, заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп., стягнуту рішенням суду яке набрало законної сили не виплачено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вищевказана постанова від 07.07.2015 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу № 2/422/2888/2012 в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Управління обслуговування будівель апарату Ленінської районної у місті ради та його відділів та служб позивачем не оскаржена.

Частиною 5ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з п. 4 ч. 1ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. ст.24,31, ч. 5 ст.235 КЗпП України,ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків.

Крім того, згідно до п. 8.2.3 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5від 15 грудня 1999 року(з наступними змінами і доповненнями), після фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення, виконавче провадження підлягає закінченню.

Таким чином виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Для того, щоб рішення вважалося виконаним, необхідна наявність двох обставин: відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника, та фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків. Після настання другої обов'язкової обставини-фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення та виконавче провадження підлягає закінченню.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Так, чинне трудове законодавство передбачає покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності за затримку виконання такого рішення суду у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Указана відповідальність покладається на власника або уповноважений ним орган за наявності їхньої вини.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції всупереч ст.ст.212-214 ЦПК України чинного на час розгляду справи, та вищенаведених норм права не врахував і не звернув уваги на той факт, що негайного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі не відбулося не з вини Новокодацької (Ленінської) районної у м.Дніпро ради, а в результаті не виконання зобовязань покладених рішенням суду першої інстанції від 17 жовтня 2012 року на уповноважений орган, а саме на виконавчий комітет Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради, що й призвело до порушення трудових прав позивача.

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що на підставі розпорядження голови виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 27 квітня 2015 року № 49-рк, ОСОБА_2 була поновлена на роботі (т.1а.с. 91), а доказів щодо оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 07.07.2015 року суду апеляційної інстанції не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що незаконне звільнення та що затримка виконання рішення суду, відбулася саме з вини відповідача ОСОБА_5 районної у м. Дніпро ради.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що порушене право позивача було захищено у законний спосіб та рішення суду набрало законної сили, і в ході розгляду справи в судах не встановлено, що вимоги заявлені не до належного відповідача.

Також, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди згідно з положеннями ст. 237-1 КЗпП України, оскільки обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на відповідача, з вини якого позивачу заподіяна моральна шкода.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що позивачем не пропущено, визначений ст. 233 КЗпП України, строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про виплату втрати частини заробітної плати, у звязку з порушенням строків її виплати, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати усіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року 9 Про практику розгляду судами трудових спорів встановлені статтями 228, 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк, поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 року у справі № 6-2426цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 про порушення її трудових прав було відомо з моменту ознайомлення з розпорядженням голови районної у місті ради від 06.01.2008 року № 5-р про звільнення цього ж числа, що підтверджується особистим підписом позивачки. Крім того, позивач у листопаді 2011 року зверталась з позовними вимогами до відповідача Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про стягнення виплат працівникові у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог, проте з даним позовом вона звернулася лише 23.05.2016 року.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, зокрема поновлюючи позивачу строк звернення до суду з позовом, у порушення вищевказаних вимог закону, належним чином не перевірив та не обговорив причини пропуску цих строків, а також не навів у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Доказів того, що строк звернення до суду з моменту звільнення був пропущений з поважних причин, позивачем не надано, як і не наведено поважних причин пропуску цього строку в самій позовній заяві.

На основі повно та всебічно зясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Новокодацької районної у місті Дніпрі ради задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2017 року в частині поновлення на роботі у звязку з незаконним звільненням скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Голови Новокодацької районної у місті Дніпрі ради ОСОБА_3 про поновлення на роботі у звязку з незаконним звільненням, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

ОСОБА_6