Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/5906/17Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Пр. № 22-ц/778/1798/18Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми компенсації втрати частини доходів,виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с. 59-59.1) та в якому просив стягнути за період затримки розрахунку при звільненні з 25.04.2012 р. по 09.08.2017 р. середній заробіток у розмірі 411225, 76 грн., розрахований позивачем із суми середньоденного заробітку 212,96 грн. за 1931 календарний день затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначав, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 09.04.2002 р. по 25.04.2012 р.,при звільненні позивача з роботи виплата усіх сум,що йому належать від підприємства,здійснена не була,остаточний розрахунок у розмірі 31343,34 грн. проведений 09.08.2017 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

За період затримки розрахунку при звільненні з 25.04.2012 р. по 09.08.2017 р. відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток згідно ст.117 КЗпП у розмірі 322206,66 грн., розрахований позивачем із суми середньоденного заробітку 166,86 грн. за 1931 календарний день по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»,ст.34 Закону України «Про оплату праці» відповідач повинен компенсувати позивачу втрату частини заробітку у розмірі 29419 гр.80 коп.,розраховані позивачем виходячи з розміру заборгованості по заробітній платі 31334 грн. з вирахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору та із застосуванням коефіцієнту 116,6,обчисленого із індексів інфляції з травня 2012 р. по липень 2017 р.(а.с.2-5).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року (а.с. 75-83) позов ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку із порушенням строку їх виплати задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», , на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходу у звязку із порушенням строку їх виплати за період з 01.05.2012 р. по 09.08.2017 р. у розмірі 29419,80 грн.

Позов ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», , на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2012 р. по 09.08.2017 р. у розмірі 282384,96 грн.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», , у дохід держави судовий збір 3118,05 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПАТ «Українська залізниця» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 88-94) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

З 15.12.2018 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, нею керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи, нею має керуватись також апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 112) апеляційне провадження у цій справі відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 116).

Позивач через свого представника подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 121-123).

У судове засідання 17 травня 2018 року повідомлений апеляційним судом належним чином про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 125) позивач ОСОБА_2 не зявився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки позивача ОСОБА_2 у дане судове засідання та на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за ордером (а.с. 49) адвоката ОСОБА_3 та представника відповідача ПАТ «Українська залізниця» за довіреністю (а.с. 47) ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представника відповідача ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «Українська залізниця» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ПАТ «Українська залізниця».

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача ОСОБА_2 у цій справі частково, керувався ст. 117 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 279, 353, 355 ЦПК України, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_2 у цій лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що предметом поданого ОСОБА_2 позову є вимога звільненого працівника до роботодавця про виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.117 ч.1 КЗпП України, згідно якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові усіх сум,що належать йому від підприємства,у строки визначені ст. 116 цього Кодексу,тобто у день звільнення,при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2017 р. у цивільній справі № 336/319/17-ц, (зареєстровано у Єдиному реєстрі судових рішень за № 65992200), яке набрало чинності 01.06.2017 р. (а.с. 136-143), було встановлено, що при звільнені ОСОБА_2 25.04.2012 р. відповідачем у день звільнення не були виплачені усі суми, що належали йому від підприємства, зокрема, не виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки

Відтак, заперечення відповідача про те, що ОСОБА_2 на підставі вказаного вище судового рішення була виплачена не заробітна плата, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України, спростовуються обставинами, які встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, для даної справи за участю тих самих осіб мають приюдиційне значення та повторно не доказуються.

Фактично розрахунок з позивачем був проведений відповідачем 09.08.2017 р. шляхом перерахування на банківський рахунок ОСОБА_2 грошової суми 31343,34 грн. (а.с.11).

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку є підставою для відповідальності відповідача,передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу,є триваючим правопорушенням,а отже,працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні розяснення викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозвязку з положеннями ст. 117,237-1 цього Кодексу.

Висновки суду першої інстанції у цій справі повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права ст.117 КЗпП України у постанові від 22.01.2014 року по справі № 6-159цс13,постанові від 29.01.2014 року по справі № 6-144цс13, правовий висновок якого в силу ст. 263 ч. 4 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Відповідно до вказаних постанов, невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 цього ж Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі за рішенням суду. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 25.04.2012 р. по 09.08.2017 р. на підставі ст. 117 КЗпП України підлягають задоволенню як законні, обґрунтовані та підтверджені належними допустимим доказами, яких відповідач у цій справі у суді першої інстанції не спростував.

При визначені розміру середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку,який підлягає стягненню, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги довідку від 01.09.2017 р. (а.с. 14), згідно якої середньоденна заробітна плата позивача становить 212,96 грн.

Зазначена довідка видана відповідачем за підписами уповноважених осіб,за формою та змістом відповідає вимогам процесуального закону до письмових доказів, не оспорювалась сторонами на предмет допустимості,є належною до предмету доказування у даній справі.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Виходячи з цього, суд першої інстанції правильно вважав, що період затримки підлягає обчисленню за робочі дні з використанням даних про середньоденну заробітну плату позивача.

Висновки суду першої інстанції у цій справі повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс14, правовий висновок якого в силу ст. 263 ч. 4 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Розмір середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку суд визначає у сумі 282384 (двісті вісімдесят дві тисячі триста вісімдесят чотири) гривні 96 копійок (середньоденний заробіток 212 гр.96 коп.*1326 робочих днів за період з 25.04.2012 р. по 09.08.2017 р.)

Заперечення відповідача про те, що грошові кошти за рішенням суду з рахунку відповідача як сума примусового стягнення були списані 01.08.2017 р., суд першої інстанції правильно вважав такими, що на висновки суду у цій справі не впливають, оскільки спростовуються матеріалами справи про те,що позивач отримав кошти за рішенням суду 09.08.2017 р., що є днем фактичного розрахунку (а.с.11).

Ст. 34 Закону України «Про оплату праці» (в редакції, чинній з 01.01.1997 р.) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Постановою КМУ від 21.02.2001 р.№ 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, згідно до п.4 цього Порядку,сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації,поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу, без включення до розрахунку індексу споживчих цін у місяці,за який виплачується дохід.

Сума компенсації розрахована позивачем у розмірі 29419 гр.80 коп. за формулою 31343,34 грн. невиплачений дохід - 18% податку на доходи фізичних осіб - 1,5% військового збору = 25231 гр.39 коп.*на коефіцієнт 116,6, обчислений із індексів інфляції з травня 2012 р. по липень 2017 р.

Ст. 6 цього ж Закону передбачає, що компенсацію виплачують за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації,які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян.

Розрахунок суми компенсації відповідачем не оспорювався та доказами не спростований.

Посилання відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, як на самостійну підставу для відмови у позові суд першої інстанції правильно знайшов незмістовними з огляду на таке.

Ст. 233 КЗпП України встановлює тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності,передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не пропущений тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки розрахунок проведений відповідачем 09.08.2017 р. (а.с.11), позов поданий до суду 19.10.2017 р. (а.с.2), в межах строку встановленого ст. 233 КЗпП України.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при розгляді цієї справи встановлено порушення відповідачем прав позивача, які потребують захисту, заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на законі доказами, тому рішення позов в тій частині, яка доведена дослідженими доказами підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Українська залізниця» фактично дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку в оскаржуємому рішенні у цій справі, з якою погоджується апеляційний суд.

Крім того, вказані доводи апеляційної скарги відповідача у цій справі є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, викладену у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ПАТ «Українська залізниця» від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ПАТ «Українська залізниця» у цій справі не спростував належними, допустимими доказами, визначені у цій справі оскаржуємим рішенням судом першої інстанції розміри сум стягненої компенсації втрати частини доходу у звязку із порушенням строку їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, останні є обґрунтованими, доведеними, визначеними з урахуванням принципів пропорційності, розумності та справедливості, за результатами дослідження та оцінки всіх доказів сторін як окремо кожного, так й в їх сукупності.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача ПАТ «Українська залізниця» у цій справі.

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, у тому числі відповідачем ПАТ «Українська залізниця» апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обовязковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Українська залізниця» у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, вирішено питання про розподіл судових витрат сторін, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, у разі відмови відповідачу ПАТ «Українська залізниця» у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору 7085,76 грн. (а.с. 95), сплаченого відповідачем при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 25.05.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_5ОСОБА_6