АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2018 року

м.Харків

справа № 635/1969/16-ц

провадження № 22-ц/790/2726/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми фактичного розміру шкоди, завданої внаслідок ДТП за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року, постановлене під головуванням судді Караченцева І.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 23 лютого 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна». З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача суму фактичного розміру шкоди, завданої внаслідок ДТП, у розмірі 52076,43 гривень та судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму фактичного розміру шкоди 52 076 грн. 43 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, розподілити витрати по сплаті судового збору.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; вказує, що рахунок-фактура від 09.06.2015 року та документи про проведення ремонтних робіт ТОВ «Сеул авто» не є належним доказом у справі, що підтверджують понесені позивачем витрати, оскільки рахунок-фактура свідчить лише про обсяг необхідних робіт, а не про понесені витрати; а можливість ТОВ «Сеул авто» проводити ремонтні роботи не досліджувалося судом першої інстанції. Крім того, до участі у справі не було залучено сина позивача, який перебував за кермом автомобіля під час ДТП. Розмір матеріальної шкоди судом визначено 52 076,43 грн., проте вказана сума складається з відновлювального ремонту на суму 39 753 грн. та інфляційних витрат - 12 323,43 грн., проте розрахунок суми інфляційних витрат є некоректним, не враховані середні показники індексу інфляції, а також дефляції. Вважає, що розмір матеріальних збитків повністю перекривається страховим полісом, тому майнові вимоги мають бути направлені виключно до страхової компанії.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ДТП сталася у зв'язку із невиконанням водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України, тому дорожньо-транспортна пригода не має ознак випадковості та ймовірності настання; вона не є страховим випадком, тому стягнення шкоди, завданої ДТП, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням індексу інфляції.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 30 квітня 2015 року на 460 км.+700 м. автодороги Київ-Харків-Довжанський сталася дорожньо-транспортна пригода. ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ГАЗ-2747», номерний знак «НОМЕР_3» допустив зіткнення з автомобілем «Ford Fusion», номерний знак «НОМЕР_4» під керуванням ОСОБА_1 (а.с.13).

Постановою Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року у справі ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП та накладеного на нього адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.13).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Україна» (а.с.16).

Згідно рахунку-фактури № 000002278 від 09.06.2015 року позивачем на ремонт автомобіля понесені витрати у розмірі 39 753 грн. (а.с. 24).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Висновок суду першої інстанції про те, що дорожньо-транспортна пригода не має ознак випадковості та ймовірності настання, тому вона не є страховим випадком, - не відповідає вимогам закону, оскільки відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем заявлені вимоги про відшкодування шкоди в повному обсязі саме до відповідача ОСОБА_2, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на останнього обов'язку відшкодувати позивачу завдану шкоду і доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Як на підставу уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що фактичний розмір відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок ДТП, становить 52076,43 грн., з яких 39 753 грн. - матеріальної шкоди відповідно до рахунку-фактури № 000002278 від 09.06.2015 року та інфляційні витрати з урахуванням інфляції курсу гривні з моменту 10.08.2015 року (а.с.148-151).

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача і в порушення вимог закону прийшов до висновку про стягнення з відповідача крім матеріальної шкоди розмір ще інфляційних витрат.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 9 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення ст. 625 ЦК України не застосовується до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (ст. 992 ЦК України).

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти, збільшилися ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат за шкоду, заподіяну дорожньо-транспортною пригодою, є безпідставними, задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що рахунок-фактура від 09.06.2015 року, який визначає розмір матеріальної шкоди, є неналежним доказом у справі, - не ґрунтується на законі.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Рахунок-фактура - це документ, що надається продавцем покупцеві і містить перелік товарів, послуг робіт, їх кількість і пропоновану ціну, по якій вони можуть бути поставлені покупцеві у разі його згоди, формальні особливості товару (колір, вага і т. д.), умови постачання і відомості про відправника і одержувача. Як правило рахунок-фактура є також документом, з посиланням на який покупець, що погоджується на запропоновані умови, виконує повну або часткову попередню оплату.

Всупереч вимогам процесуального закону відповідач не надав доказів на спростування розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, а позовні вимоги - задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позовна заява та апеляційна скарга підлягають задоволенню частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 420,57 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог (позовні вимоги задоволено на 76,30%), а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 630,85 грн. судового збору, пропорційно до задоволеної частини апеляційної скарги (апеляційна скарга задоволена на 23,7%).

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 ( (ІПН НОМЕР_2) суму фактичного розміру шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 39 753 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 ( (ІПН НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 420,57 грн., сплачений при подачі позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 ( (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 630,85 грн. за подання апеляційної скарги.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук