Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 630/1250/13-ц

провадження № 61-13142св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_7 (позивач за зустрічним позовом),

третя особа - кредитна спілка «Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня 2016 року у складі судді Малихіна О. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - кредитна спілка «Україна» (далі - КС «Україна»), про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 22 січня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір відступлення права вимоги (цесії)

№ 02-ц, за умовами якого ОСОБА_4 відступила ОСОБА_6 право вимоги за договором № 1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, який був укладений 04 січня 2006 року між ОСОБА_4 та

КС «Україна», та додатковими угодами до нього від 30 квітня 2007 року та від 29 грудня 2008 року.

Загальна сума грошового зобов'язання, право вимоги на яке перейшло до ОСОБА_6 складає 239 695,00 грн.

За умовами договору ОСОБА_6 повинна була здійснити виплату ОСОБА_4 за отримане право вимоги за депозитним договором в порядку, визначеному у додатку № 2 до договору.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором про відступлення права вимоги 22 січня 2010 року між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 1 згідно якого поручитель зобов'язалась за належне виконання зобов'язань Цесіонарієм.

Також, 22 січня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 2, згідно якого ОСОБА_7 поручився за належне виконання зобов'язань ОСОБА_6

22 січня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 03-ц, за умовами якого

ОСОБА_4 відступила ОСОБА_7 право вимоги за договором

№ 21/03 про внесення строкового внеску від 10 червня 2003 року та додаткових угод до нього від 09 квітня 2004 року, від 10 червня 2005 року, від 09 червня 2006 року та від 10 червня 2008 року, договором № 1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок від 04 січня 2006 року, та додатковими угодами до нього від 30 квітня 2007 року та від 29 грудня 2008 року; договором № 2 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок від

13 січня 2006 року та додаткової угоди до нього від 13 січня 2009 року, укладених між ОСОБА_4 та КС «Україна».

Загальна сума грошового зобов'язання, право вимоги на яке перейшло до ОСОБА_7 складає 193 885,00 грн.

За умовами договору ОСОБА_7 повинен був здійснити виплату ОСОБА_4 за отримане право вимоги за депозитним договором в порядку, визначеному у додатку № 2 до договору.

22 січня 2010 року з метою забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за договором про відступлення права вимоги, між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 3 згідно якого поручитель зобов'язалась за належне виконання зобов'язань цесіонарієм.

Також, 22 січня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 4 згідно якого ОСОБА_6 поручилась за належне виконання зобов'язань ОСОБА_7

Умови вказаних договорів ОСОБА_4 виконано, але відповідачі не здійснили оплату, яку повинні були здійснити згідно умов договору.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- стягнути на її користь заборгованість за договором відступлення права вимоги (цесії) № 02-ц від 22 січня 2010 року в розмірі 502 442,13 грн, з яких: 239 695,00 грн - основної заборгованості, 38 278,96 грн - три проценти річних, 2 244 468,17 грн - інфляційних, з ОСОБА_6 солідарно згідно з договором поруки № 1 від 22 січня 2010 року з ОСОБА_5, та солідарно згідно з договором поруки № 2 від 22 січня 2010 року з ОСОБА_7;

- стягнути на її користь заборгованість за договором відступлення права вимоги (цесії) № 03-ц від 22 січня 2010 року в розмірі 406 416,46 грн, з яких: 193 885,00 грн - основної заборгованості, 30 963,17 грн - три проценти річних, 181 568,29 грн - інфляційних, з ОСОБА_7 солідарно згідно з договором поруки № 3 від 22 січня 2010 року з ОСОБА_5, та солідарно згідно з договором поруки № 4 від 22 січня 2010 року з ОСОБА_6

Судові витрати покласти на відповідачів.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не погоджуючись із позовними вимогами, звернулися до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4, третя особа - КС «Україна», про визнання договорів недійними.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 мотивовано тим, що 22 січня 2010 року між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладені договори відступлення права вимоги (цесії) № 02-ц та № 03-ц з додатками № 1 та № 2.

Але такі договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Оскільки ОСОБА_4 вмовила їх підписати додатки № 1 і 2 до договорів та фактично не передала їм документи, зазначені в пунктах 3, 4 оспорюваних договорів.

ОСОБА_4 також не виконано пункт 9 договорів № 02-ц та № 03-ц від

22 січня 2010 року про направлення поштою на адресу КС «Україна» повідомлень про відступлення права вимоги за договорами строкових внесків, що призвело до невизнання кредитною спілкою вимог відповідачів, заснованих на праві вимоги.

ОСОБА_4 в момент підписання оспорюваних договорів № 02-ц та № 03-ц від 22 січня 2010 року приховала від відповідачів інформацію про розгляд Червонозаводським районним судом міста Харкова її позову до КС «Україна» про стягнення всієї суми депозитних внесків з процентами за усіма депозитними договорами і договорами строкових внесків. Рішення на користь ОСОБА_4 ухвалено Червонозаводським районним судом міста Харкова 12 лютого 2010 року, тобто після підписання договорів, що виключає можливість замінити стягувача на підставі цих правочинів. Таким чином, ОСОБА_4 передала ОСОБА_7 та ОСОБА_6 недійсне право вимоги.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просили визнати недійсними договори відступлення права вимоги (цесії) № 02-ц та № 03-ц з додатками № 1 та № 2 укладені 22 січня 2010 року між ОСОБА_7,

ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня

2016 року узадоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - КС «Україна» про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) № 02-ц від

22 січня 2010 року з додатками № 1 та № 2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) № 03-ц від

22 січня 2010 року з додатками № 1 та № 2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати по оплаті судового збору в сумі 275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 витрати по оплаті судового збору в сумі 275,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладаючи договір № 02-ц та договір № 03-ц, ОСОБА_4 не мала на меті настання реальних правових наслідків - набуття ОСОБА_7 та ОСОБА_6 права вимоги до КС «Україна», оскільки вона не направила поштою письмові повідомлення про відступлення прав вимоги і саме від її дій залежало виникнення у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 прав кредиторів. ОСОБА_4 унеможливила реальне виконання укладених договорів тим, що в судовому порядку визнала своє право на грошові кошти за договорами депозиту та строкових внесків, право вимоги яке мало б перейти до ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня

2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У січні 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового звʼязку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимог ОСОБА_4 задовольнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 та

ОСОБА_6 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій всебічно і повно не перевірено доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк касаційного оскарження рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року.

Відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа -

КС «Україна» про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа -

КС «Україна», про визнання договорів недійними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

23 листопада 2016 року.

Витребувано справу № 630/1250/13-ц з Люботинського міського суду Харківської області.

Надіслано копії касаційної скарги особам, які беруть участь у справі та установлено їм строк для подачі заперечень на касаційну скаргу протягом місяця з дня отримання ухвали.

24 лютого 2017 року ОСОБА_7 через засоби поштового звʼязку подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

21 березня 2017 року справа № 630/1250/13-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до розділу 6 «Прикінцеві положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 року, № 31, стаття 545), опублікованим у газеті «Голос України».

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 30 листопада

2017 року «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду», визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судами попередніх інстанцій безспірно встановлено, що ОСОБА_4, укладаючи 22 січня 2010 року з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договори відступлення права вимоги (цесії), замовчувала розгляд Червонозаводським районним судом міста Харкова її позову до КС «Україна» про повернення депозитних і строкових вкладів з процентами, на які вона згідно до оспорених договорів передала право вимоги, що має значення для вільного волевиявлення контрагентів за цими договорами як загальної умови, додержання якої відповідно до частини другої статті 203 ЦК України є необхідною для чинності правочину.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2010 року позовні вимоги ОСОБА_4 до КС «Україна» про повернення депозитних і строкових вкладів з процентами задоволено та стягнуто з

КС «Україна» на користь ОСОБА_4 за договором № 21/03 про внесення строкового внеску від 10 червня 2003 року вклад у розмірі 63 326,86 грн та проценти в розмірі 34 365,27 грн; за договором № 1 про залучення внеску на депозитний рахунок від 04 січня 2006 року вклад в розмірі 244 290,26 грн та проценти в розмірі 154 248,55 грн; за договором № 2 про залучення внеску на депозитний рахунок від 13 січня 2006 року вклад в розмірі 19 959,53 грн та проценти в розмірі 12 425,57 грн, а всього 528 610,04 грн, а також стягнуто судові витрати в розмірі 120,00 грн.

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2010 року стягнуто з КС «Україна» на користь ОСОБА_4

120 202,78 грн, з яких 79 427,38 грн - сума основної заборгованості (вкладу) за договором № 1 про залучення внеску на депозитний рахунок від 04 січня

2006 року, та 40 775,40 грн - сума процентів за депозитними договорами, а саме договором № 21/03 від 10 червня 2003 року, договором № 1 від 04 січня 2006 року, договором № 2 від 13 січня 2006 року.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновкам судів попередніх інстанцій про те, що після визначення рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2010 року ОСОБА_4 кредитором КС «Україна» стосовно грошових вкладів, вона своє право нікому не передавала, і при розгляді цивільної справи щодо повернення своїх вкладів про укладення оспорених по цій справі договорів цесії суду не повідомила. Належних і допустимих доказів про повідомлення КС «Україна» про переуступку права вимоги ОСОБА_4 також не надала, висновки судів попередніх інстанцій з цього приводу належним чином вмотивовані, відповідають матеріалам справи.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова суду від 12 лютого

2010 року ОСОБА_4 отримала 11 березня 2010 року виконавчий лист про стягнення 528 730,04 грн, та на виконання додаткового рішення цього суду від 01 квітня 2010 року ОСОБА_4 отримала 18 травня 2010 року виконавчий лист про стягнення 120 322,78 грн.

На примусовому виконанні з 2010 році перебуває виконавчий лист

№ 2-2211/10, виданий Червонозаводським районним судом міста Харкова про стягнення з КС «Україна» на користь ОСОБА_4 120 322,78 грн. В той же час відомості про перебування на примусовому виконанні виконавчого листа за № 2-2211/10 про стягнення з КС «Україна» на користь ОСОБА_4

528 730,04 грн. відсутні.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - КС «Україна», про стягнення заборгованості та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа -

КС «Україна», про визнання договорів недійними. Оскільки судами встановлено, що, ОСОБА_4, укладаючи 22 січня 2010 року з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договори відступлення права вимоги (цесії), не надала останнім інформацію щодо свого звернення в грудні 2009 року до Червонозаводського районного суду міста Харкова з позовом про повернення депозитних і строкових вкладів з процентами, на які вона передала право вимоги. Наявні у матеріалах справи докази, у їх сукупності та взаємозв'язку свідчать про неналежне виконання ОСОБА_4 умов договорів № 02-ц та № 03-ц від 22 січня 2010 року, що свідчить про те, що зобов'язання за цими договорами не виникли, а самі договори фактично не відбулись.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 серпня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська