АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2423/18 Справа № 205/958/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно п.9 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеними позовними вимогами, які мотивовані тим, що шлюб з відповідачкою було зареєстровано 16 серпня 2013 року. Під час спільного проживання та перебуваючи у шлюбі 14 серпня 2015 року сторонами була придбана квартира № 58, яка розташована в будинку № 14 ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро. Договір купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5, за реєстровим № 1886. Покупцем по даному договору виступала ОСОБА_2, за якою було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Однак, відповідач ухиляється від нотаріального оформлення права власності на 1/2 частину квартири, і не визнає за позивачем цього права. Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири № 58, яка розташована в будинку № 14 ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро, стягнути судові витрати.

15 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з позивачем познайомилась в листопаді 2010 року, між ними склалися дружні стосунки, які в подальшому переросли в кохання та сторони з грудня 2010 року стали проживати однією сім»єю. В період з 01 грудня 2010 року до 16 серпня 2013 року позивач та відповідач мешкали разом, працювали в одній компанії, та отримували однакову заробітну плату в розмірі еквівалентному 1000 доларів США, вели спільне господарство. Під час сумісного проживання, як дружина і чоловік, без реєстрації шлюбу вони 18.12.2012 року придбали в автосалоні за спільні кошти легковий автомобіль FORD- C- MAX, номерний знак НОМЕР_1, вартістю 160 000 грн. Шлюб сторони зареєстрували лише 16 серпня 2013 року. Оскільки на час укладання вказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідач проживав однією сім`єю з позивачем, майно, набуте ними за час спільного проживання належить сторонам на праві спільної сумісної власності відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 СК України. Крім того, 15 серпня 2015 року ОСОБА_2, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3, але за власні кошти в розмірі 8000 доларів США, які за договором позики від 01.02.2015 року надав ОСОБА_6 придбала спірну квартиру № 58, яка розташована в будинку № 14 ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро. На час придбання квартири ОСОБА_3 не мав ніяких доходів, заробітної плати, оскільки звільнився з роботи в червні 2014 року. Тому, ОСОБА_2 за особисті кошти придбала вказану квартиру. Просила встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 2010 року по 15 серпня 2013 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу FORD- C- MAX, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро; стягнути судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро, складається з: 1- коридор, 2-комора, 3- ванна кімната, 4- туалет, 5 кухня, 6,7 житлові, І лоджія, загальною площею 45,0 кв.м., житловою 27,2 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 640 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в розмірі 3746 грн. (три тисячі сімсот сорок шість гривень).

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 2010 року по 15 серпня 2013 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу FORD- C- MAX, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3072 грн. (три тисячі сімдесят дві гривні).

В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення скасувати в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири № 58, яка розташована в будинку № 14 ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро та складається з: 1- коридор, 2-комора, 3- ванна кімната, 4- туалет, 5 кухня, 6,7 житлові, І лоджія, загальною площею 45,0 кв.м., житловою 27,2 кв.м. та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на квартиру № 58, яка розташована в будинку № 14 ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та звдовольнити зустрічний позов.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2013 року по 22 лютого 2017 року (т.2. а.с.11).

У період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами згідно договору купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5, за реєстровим № 1886, була придбана квартира № 58, яка розташована в будинку № 14 ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (Т.1, а.с.72-73).

У договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що покупець ОСОБА_2 придбає квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка, посвідченої 14.08.2015 року. Вартість спірної квартири становить 148 287,92 грн.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ч.ч. 3,4 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно роз'яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності із нормами ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Ці обставини, на підставі ст. 60 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Судом встановлено, сторони по справі мали спільний бюджет, у подружжя були сімейні накопичення для придбання житла, та спірна квартира була придбана для проживання сім`ї, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом першої інстанції у судовому засіданні було встановлено, що позивач, який був допитаний у якості свідка, працював до грудня 2014 року, отримував дохід 2000 доларів США в місяць, мав накопичення, дружина також працювала, квартиру вирішили купувати, коли відповідач завагітніла для проживання сім`ї, до цього проживали в орендованій квартирі. Позивач робив у квартирі ремонт за свій рахунок.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 не приймав участь у витратах на придбання житла, оскільки на той часне працював, колегія суддів не приймає до уваги.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена у справі № 6-486цс16 Верховним судом України у постанові від 27 квітня 2016 року.

Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 позичила 8000 доларів США у ОСОБА_6 саме на придбання квартири, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки апелянт не надала належних доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції про те, що вказані кошти були спрямовані на придбання саме житла.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і є особистою власністю подружжя, що спростовує доводи апеляційної скарги про залишення поза увагою суду першої інстанції вплив на вирішення справи обставини придбання майна за позичені у ОСОБА_6 кошти.

Враховуючи, що відповідач не довела того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а відтак спірна квартира є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Враховуюче вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину квартири № 58, яка розташована в будинку № 14 ж/м ОСОБА_4 у м. Дніпро та первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначене майно було придбане під час шлюбу за спільні сумісні кошти, на підставі договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_7