Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Цуранова А. Ю. ,

при секретарі Солом'яна Л. М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Білій Церкві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 25.11.2015 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № V05.188.39390, за умовами якого їй надано кредит в сумі 26 348 грн. на поточні потреби строком на 66 місяців, процентна ставка за кредитом становить 0,001 % та 7,9000% річних від неповернутої суми кредиту, договором передбачено також щомісячну плату за кредитне обслуговування в розмірі 2,0500% від початкової суми кредиту. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача, а саме: кредитодавець не повідомив про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», її не ознайомили з умовами кредитування, банк не надав повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору. Позивачу не була надана можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору та законодавством, що його регулює, вона не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона отримає в результаті підписання даної угоди. Умови договору про зміну витрат, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, є несправедливими відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 5.4 кредитного договору щодо третейського застереження суперечить Закону України «Про третейські суди». Пункт 5.11 кредитного договору суперечить положенням ст. 8 Закону «Про захист персональних даних», оскільки позивача фактично позбавлено права відізвати свою згоду на обробку персональних даних. З врахуванням наведеного позивач просила суд визнати недійсним вказаний кредитний договір, оскільки при його укладанні порушено ряд норм діючого законодавства.

В судове засідання позивач не з'явилась, в позовній заяві викладено клопотання щодо розгляду даної справи без участі позивача та її представника.

Представник відповідача до суду також не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, від відповідача надійшов відзив на позов з клопотанням провести розгляд справи без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.11.2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір № V05.188.39390, відповідно до умов якого Банк надав позивачу споживчий кредит на поточні потреби в розмірі 26 348 грн. строком на 66 місяців, процентна ставка за кредитом становить 0,001 % та 7,9000% річних від неповернутої суми кредиту, що стверджується копією цього кредитного договору.

Згідно п. 1.4 кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості банком, позичальник сплачує фіксовану щомісячну плату в розмірі 2,0500% від початкової суми кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 25.11.2015 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на дату укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В позовній заяві вказано на те, що ці вимоги банком не були дотримані.

Як вбачається з копії довідки-повідомлення, яку надіслано банком та яка підписана позивачем, остання підтвердила, що кредитодавець 25.11.2015 року до підписання кредитного договору, надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме: всю інформацію згідно ч. 2 ст. 11 вказаного вище Закону (а.с. 39).

В цій довідці позивач своїм підписом засвідчила той факт, що вона ознайомлена з довідкою-повідомленням та що наведена в довідці інформація є їй доступною та зрозумілою.

Крім того, відповідно до п.5.1 кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений, ознайомився з тарифами банку та згідний з ними, умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

З копії кредитного договору вбачається, що відповідач його підписала, що свідчить про її ознайомлення з умовами кредитного договору.

З врахуванням наведеного, посилання в позовній заяві на порушення банком ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає необґрунтованим.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Як вбачається із кредитного договору, банком встановлена щомісячна плата /комісія/ за обслуговування кредитної заборгованості /кредиту/ для кожного місяця у фіксованій сумі.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові № 6-2071 цс16 від 06.09.2016 року.

Таким чином, положення пункту 1.4 кредитного договору щодо плати за обслуговування кредиту, на думку суду, суперечать наведеним вище правовим нормам, оскільки обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону «Про захист прав споживачів».

Крім того, встановивши в кредитному договорі щомісячну плату за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату /комісію/ надаються позивачу.

Отже, позивач фактично змушена сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку, така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Про це зазначив Верховний Суд України в постанові № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року.

Крім того, суд вважає, що не відповідає також вимогам Закону України «Про третейські суди» п. 5.4 кредитного договору, згідно якого всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди, оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Необгрунтованими суд вважає посилання в позовній заяві на те, що пункт 5.11 кредитного договору суперечить положенням ст. 8 Закону «Про захист персональних даних», оскільки позивача фактично позбавлено права відізвати свою згоду на обробку персональних даних.

Так, згідно п. 5.11 кредитного договору позичальник надає згоду банку на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» у межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази банківських послуг. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування.

Таким чином, позивач не позбавлена права письмово скасувати наданий банку дозвіл на обробку її персональних даних.

В позовній заяві вказується на недійсність кредитного договору в цілому.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Як передбачено положеннями ст. 203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ознайомившися з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписала договір, чим висловила своє волевиявлення.

При вирішенні спору суд також виходить з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір в цілому є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

Суд вважає, що кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрала ПАТ «Ідея -Банк» для укладення із ним кредитного договору.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Невідповідність п. 5.4 кредитного договору вимогам Закону України «Про третейські суди», п. 1.4 кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на що вказано вище в рішенні, не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

За ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги про визнання недійсним кредитного договору в цілому, суд вважає необґрунтованими з наведених вище в рішенні підстав, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

СуддяОСОБА_2