Справа № 301/1579/14-ц
У Х В А Л А

07 травня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 301/1579/14-ц за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до Іршавської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Іршавського районного управління юстиції, про визначення часток у спільному майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Іршавського районного суду від 27 червня 2014 року, головуючий суддя Золотар М.М., -

в с т а н о в и в :

У червні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом до Іршавської міської ради мотивуючи наступним. На підставі рішення Іршавської міської ради від 25.01.2005 був виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1832 га по АДРЕСА_3, призначену для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. Земельну ділянку було надано у спільну сумісну власність громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_5, які зазначені в акті як її співвласники.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, його спадкоємцем є ОСОБА_2, яка прийняла спадщину, 04.06.2008 їй видано Свідоцтво про право на спадщину за законом щодо іншого, окрім частки в земельній ділянці, майна спадкодавця. У оформленні права власності на частку спадкодавця в зазначеній земельній ділянці нотаріусом було 13.06.2014 відмовлено, оскільки така частка у спільній сумісній власності не була виділена.

Виходячи з необхідності визначення частки в спільній сумісній власності на земельну ділянку з метою реалізації права на спадкування, а також враховуючи, що учасники спільної сумісної власності можуть ставити питання про визначення часток у такій власності з презумпцією їх рівності, посилаючись на положення, зокрема, ст.ст. 86, 87, 89 ЗК України, ст.ст. 355, 357, 368, 1218, 1226 ЦК України, позивачі просили визначити, що частка ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, право на яку посвідчено Державним актом серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1832 га по АДРЕСА_3, призначену для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, кадастровий № НОМЕР_2, становить 1/4 частку кожного.

Рішенням Іршавського районного суду від 27.06.2014 позов задоволено, визначено ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по 1/4 частці земельної ділянки, розташованої за адресою: 90100, Закарпатська область, АДРЕСА_3, загальною площею 0,1832 га, призначеної для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, кадастровий № НОМЕР_2 згідно Державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_3.

У червні 2016 рішення Іршавського районного суду від 27.06.2014 у порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України (в редакції, що була чинною на час подання апеляційної скарги) як особа, яка не брала участі у справі, в якій суд вирішив питання про її права та обов'язки, оскаржив ОСОБА_7. Вказує на те, що йому та ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_1 по 1/2 частці у праві власності кожному. Площа квартири становить 85,2 кв. м, тоді як кожному з трьох сусідів по будинку належать квартири площами до 65,40 кв. м, тому частка в земельній ділянці повинна пропорційно відповідати частці в будинку залежно від площі квартири. Відтак, апелянт не згідний і з тим, що йому, а також ОСОБА_4 має належати лише по 1/8 частині земельної ділянки, належної до будинку, а оскільки за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/4 частину земельної ділянки, він не може виділити свою частку землі відповідно до належної йому частки в будинку. Суд не визначав частки власників у будинку, тому не міг правильно визначити й частки співвласників у земельній ділянці. Крім цього, суд не міг ухвалювати рішення щодо ОСОБА_8, який помер до розгляду справи. Виходячи з цього та посилаючись на положення ст. 120 ч. 4 ЗК України щодо набуття права на частку в земельній ділянці відповідно до частки в нерухомому майні, розташованому на ділянці, ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати, провадження в справі - закрити.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_7 позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 вказують на її необґрунтованість, просять скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Зазначають, зокрема, що права апелянта не могли бути і не були порушені, оскільки права позивачів на земельну ділянку виникли у 2005 році, право на визначення часток у спільній сумісній власності вони реалізували у 2014 році, а право спільної часткової власності апелянта ОСОБА_7 і його дружини ОСОБА_4 на квартиру з урахуванням зробленої пізніше її добудови, яким мотивується апеляційна скарга, було зареєстроване лише у 2015 році. Рішення суду від 2014 року ОСОБА_4 чи ОСОБА_7, який був обізнаний із фактом його ухвалення, не оскаржувалося.

Судове провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням Іршавським районним судом рішення від 27.06.2014, було втрачене внаслідок пожежі, що мала місце в будівлі суду 20.02.2016. Ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 08.08.2016 і від 24.07.2017 справа поверталася до Іршавського районного суду для вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження та належного оформлення.

Рішенням Іршавського районного суду від 05.09.2017 втрачене судове провадження було відновлено в порядку, передбаченому Розділом ІХ ЦПК України в редакції, що була чинною на час відновлення провадження, суд вирішив:

відновити втрачене судове провадження за вказаним позовом, зокрема, рішення Іршавського районного суду, яким визначити ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по 1/4 частці земельної ділянки, розташованої за адресою: 90100, Закарпатська область, АДРЕСА_3, загальною площею 0,1832 га, призначеної для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, кадастровий № НОМЕР_2 згідно Державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_3 (а.с. 137-138).

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_7, який скаргу підтримав, розглянувши справу за апеляцією за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та на час подачі апеляції, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ч. 1 цього Кодексу в редакції, чинній на час розгляду справи за апеляцією), зазначене стосується як права на позов, так і права на апеляцію. Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 і ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч. 3 відповідних редакцій ЦПК України); особа зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60, ст. 179 ч. 1 і ст. 12 ч.ч. 2-4, ст. 13 ч. 1, ст.ст. 76-81 відповідних редакцій ЦПК України). Апелянт, подаючи в порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України (ст. 352 ч. 1 чинної редакції цього Кодексу) скаргу, повинен довести наявність у нього права на її подання, наявність фактів і обставин, що свідчать про вирішення судом питання саме про його права і обов'язки, про порушення рішенням суду, ухваленим без залучення до участі в справі апелянта, його законних прав та інтересів.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_7 і ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 19.09.1991 державним нотаріусом Іршавської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 за реєстровим № 1735, купили у Виконавчого комітету Іршавської районної ради народних депутатів АДРЕСА_2 загальною площею 65,40 кв. м, житловою площею 49,70 кв. м у будинку № АДРЕСА_3 (а.с. 175-176). Частки покупців у праві власності на придбану квартиру договором не визначалися, водночас із відмітки підприємства техінвентаризації на договорі випливає, що 10.10.1991 за ОСОБА_7 була зареєстрована 1/8 частка в указаному будинку. ОСОБА_7 і ОСОБА_4 є подружжям, будинок, у якому була куплена квартира, є чотириквартирним.

Іршавська міська рада рішенням від 25.01.2005 «Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_10, гр. ОСОБА_8, гр. ОСОБА_5 жителям будинку АДРЕСА_3» розглянувши заяви цих осіб передала їм як співвласникам будинку у спільну сумісну власність земельні ділянки без визначення їх у натурі, зобов'язала співвласників будинку укласти договір-угоду на спільне сумісне володіння земельною ділянкою та виготовити державний акт згідно цієї угоди (а.с. 46).

На підставі цього рішення Іршавської міськради мешканцям будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_10 (АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (АДРЕСА_3), ОСОБА_8 (АДРЕСА_2) і ОСОБА_5 (АДРЕСА_4) був радою виданий 15.07.2005 Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1832 га, розташовану по АДРЕСА_3, призначену для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку (а.с. 47). Державний акт видано на ім'я ОСОБА_4, усі вищеперераховані особи в ньому зазначені як співвласники земельної ділянки, їх частки в ділянці в акті не зазначалися. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 прийняла спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 (а.с. 106, 107 та ін.).

Договір купівлі-продажу від 19.09.1991, реєстрація за ОСОБА_7 частки у будинку, рішення органу місцевого самоврядування та державний акт на землю є чинними, даних про оспорювання їх судовим порядком немає. Правомірність договору, рішення органу місцевого самоврядування, набуття права власності на майно, в т.ч., на земельну ділянку, реєстрації відповідного права презюмуються, чинне рішення органу місцевого самоврядування підлягає виконанню, відповідні права підлягають захисту (ст.ст. 4-6, 41, 86, 88, 100, 101, 224, 227 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 11, 15, 16, 316, 321, 325, 328, 373, 386 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78, 81, 90, 116, 118, 125, 126, 152, 153 ЗК України (2001 р.), ст.ст. 59, 71, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», інші норми законодавства).

На час набуття громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_5 вищевказаної земельної ділянки у спільну сумісну власність, законом були встановлені правила, відповідно до яких у спільній сумісній власності могли перебувати земельні ділянки співвласників жилого будинку; земельні ділянки як такі, що перебували в користуванні громадян, так і ті, що не були раніше в користуванні, надавалися їм за рішеннями, зокрема, органів місцевого самоврядування у власність за відповідними заявами в порядку приватизації; земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, належала до його особистої приватної власності, а не до спільної сумісної власності подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду, належність таких ділянок до спільної сумісної власності подружжя закон не передбачав (ст. 81 ч. 1 п.п. «б», «в», ст. 89 ч. 1, ч. 2 п. «в», ст. 116 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. «а», «в», ч. 4, ст. 118 ЗК України, ст.ст. 57, 61 СК України).

Земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок безоплатної передачі її тому із земель державної або комунальної власності, у т.ч., приватизації, була віднесена до спільної сумісної власності подружжя лише Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011, що набрав чинності з 09.02.2011 (частина 5 статті 61 СК України). Однак, Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.12.2012, що набрав чинності з 13.06.2012, частину 5 із статті 61 СК України було виключено, натомість Кодекс було доповнено пунктом 5 частини 1 статті 57 положенням про те, що земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України, є особистою приватною власністю відповідного з подружжя.

Про вищевказані рішення органу місцевого самоврядування та державний акт на землю ОСОБА_7 був обізнаний одразу, що визнав під час апеляційного розгляду справи. Даних про звернення ОСОБА_7 до органу місцевого самоврядування з приводу приватизації земельної ділянки у справі немає. Про порушення своїх майнових, зокрема, земельних, прав як співвласника будинку ОСОБА_7 питання з часу оформлення іншими співвласниками будинку прав на земельну ділянку не ставив аж до подання апеляції, що розглядається. Про перешкоди для захисту своїх прав, якщо вважав такі порушеними складанням і видачею вказаних вище документів, ОСОБА_7 суд не повідомляв, докази про такі - не надавав.

Ані на час набуття співвласниками будинку, вказаними у відповідних рішенні органу місцевого самоврядування та державному акті на землю, права спільної сумісної власності на земельну ділянку, ані на час ухвалення оскарженого ОСОБА_7 судового рішення законом не передбачалося набуття ним права власності на земельну ділянку, що надається (надана) у власність іншому з подружжя, перебуває у власності іншого з подружжя і набута тим у порядку приватизації.

Співвласники земельної ділянки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 пред'явивши 18.06.2014 позов до Іршавської міськради про визначення часток у спільному майні (а.с. 101-105) розпорядилися своїм правом спільної сумісної власності на землю, зокрема, правом на визначення часток у спільній сумісній власності, рівність яких презюмується (ст. 89 ч.ч. 3-5 ЗК України, ст. 368 ч.ч. 1, 2, ст. 369, ст. 372 ч.ч. 1-3 ЦК України). Четверо співвласників, в т.ч., ОСОБА_4, виходили зі взаємно погодженої правової позиції щодо рівності їх часток у праві власності на земельну ділянку враховуючи наявність чотирьох квартир у будинку, питання про відступ від принципу рівності часток у праві власності на земельну ділянку під час розгляду справи не виникало, відповідного спору не було, рішення Іршавського районного суду від 27.06.2014, ухвалене за результатом розгляду справи, учасниками процесу не оскаржувалося. Цим рішенням суду не змінювалося коло співвласників земельної ділянки, а лише вирішувалося питання про визначення їх ідеальних часток у праві власності на неї. На час набуття позивачами права спільної сумісної власності на земельну ділянку та на час розгляду судом першої інстанції даного позову ОСОБА_7 не оформляв і не мав права власності на земельну ділянку (частину ділянки), що належить до будинку АДРЕСА_3.

31.12.2013 Іршавським районним судом було ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частини будинку, у цій справі ОСОБА_4 і ОСОБА_7 брали участь в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, рішення набрало законної сили 13.01.2014 (а.с. 58-59). Цим рішенням встановлено, зокрема, що квартири в будинку по АДРЕСА_3, які належать ОСОБА_3 і ОСОБА_2 із відповідними надвірними будівлями і спорудами, становлять по 1/4 частині будинку кожна, а інші дві частини будинку (квартири) були продані ОСОБА_5 і подружжю ОСОБА_10. Тобто, ОСОБА_7 був обізнаний із фактом визначення в будинку за співвласниками чотирьох часток, які з урахуванням також факту реєстрації за ним ще у 1991 році 1/8 ідеальної частки в будинку могли визначалися тільки рівними (по 1/4 частці в будинку відповідно до кількості квартир у ньому).

Рішенням Іршавського районного суду від 14.03.2014 у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи, зокрема, ОСОБА_4 і ОСОБА_7А, про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено, що квартира АДРЕСА_3 та 1/4 частина в будинку АДРЕСА_3 є АДРЕСА_4 у будинку АДРЕСА_3 і належить ОСОБА_2, рішення набрало законної сили 08.04.2014 (а.с. 108-110). Аналогічні факти були встановлені рішеннями цього ж суду від 13.03.2014 (набрало законної сили 25.03.2014) щодо квартири № 3 у цьому будинку, яка належить ОСОБА_3, і від квітня 2014 року (день - нерозбірливо, рішення набрало законної сили 12.05.2014) щодо АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_5 (а.с. 111-113, 117-119). Таку ж заяву подали до суду і ОСОБА_4 із ОСОБА_7, рішенням Іршавського районного суду від 03.04.2014 (набрало законної сили 15.04.2014) встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.1991 за ОСОБА_4 і ОСОБА_7 було зареєстровано по 1/8 частці у будинку АДРЕСА_3; АДРЕСА_1 це один і той самий будинок; належні ОСОБА_4 і ОСОБА_7 по 1/8 частині в будинку АДРЕСА_3 являють собою по 1/2 частці АДРЕСА_2 у цьому будинку, кожна з яких належить відповідному заявнику (а.с. 114-116). У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності ОСОБА_7 і ОСОБА_4 на 1/8 частку в будинку АДРЕСА_3 кожного була проведена 14.06.2004.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч. 3 і ст. 82 ч. 4 відповідних редакцій ЦПК України).

Таким чином, факт виникнення спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_3 був установлений до ухвалення судом першої інстанції рішення, що оскаржується ОСОБА_7 Цей факт, а також розміри часток співвласників були встановлені в тому числі рішеннями суду, що набрали законної сили та є обов'язковими до виконання (ст. 124 ч. 4 і ст. 129-1 ч. 1 Конституції України у відповідних редакціях, ст. 14 ч. 1 і ст. 18 ч. 1 ЦПК України у відповідних редакціях). Фактична ревізія судових рішень поза встановленим процесуальним порядком недопустима.

За наявності чинних рішення органу місцевого самоврядування щодо надання землі у приватну власність позивачам, державного акту на землю та судових рішень, якими встановлені відповідні факти і обставини, що мають значення в контексті визначення прав на належну до будинку земельну ділянку, посилання апелянта на порушення його права на відповідну частку земельної ділянки не ґрунтуються на передбачених законом підставах. Міркування про те, що частка ОСОБА_7 має бути збільшена за правилами ст. 120 ч.ч. 1, 4 ЗК України внаслідок здійснення прибудови до будинку (збільшення фактичної частки в ньому), зареєстрованої 27.03.2015, коли було зареєстроване право власності ОСОБА_7 і ОСОБА_4 по 1/2 кожного на квартиру загальною площею 161,4 кв. м, житловою площею 82,9 кв. м (а.с. 23-24), посилання на те, що на час купівлі квартири площа належної до будинку ділянки була меншою, ніж на час її приватизації, тощо, не можуть братися до уваги. Така добудова не спростовує наведеного вище, в тому числі, дійсних обставин виникнення права спільної часткової власності на будинок, фактів, установлених судовими рішеннями, ухваленими внаслідок дій усіх співвласників будинку включно із подружжям ОСОБА_10, зафіксованого визнання усіма співвласниками відповідних обставин. Крім того, право власності на квартиру з урахуванням добудови було зареєстроване (тож і виникло - ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4 ЦК України, інші пов'язані норми законодавства) після ухвалення судом оскаржуваного рішення, тоді як таке ґрунтувалося передусім на правових підставах, що виникли у 2005 році.

Насамкінець, апелянт залишає поза увагою, що з урахуванням обраного співвласниками будинку принципу визначення рівних часток у праві власності на належну до нього земельну ділянку виходячи саме з кількості квартир у будинку, а не з їх площ, кількості їх мешканців та/або співвласників, на частку подружжя ОСОБА_10 як власників квартири (співвласників будинку) припадає така сама частка в земельній ділянці, як і в інших власників квартир. Саме як співвласники квартир (однакових у розумінні часток у праві власності частин будинку) позивачі свого часу за взаємною згодою ставили питання про приватизацію земельної ділянки. Право ОСОБА_7 як співвласника квартири і будинку фактично враховане у частці земельної ділянки, що припадає на відповідну квартиру і подружжя ОСОБА_10 разом, яка за обрання іншого принципу визначення часток співвласниками теж була б іншою. У разі ж наявності для ОСОБА_7 згідно із відповідною правовою позицією підстав вважати своє право порушеним, питання його захисту, поновлення лежить не в площині оскарження рішення Іршавського районного суду від 27.06.2014, а за відповідних умов може здійснюватися в рамках, наприклад, позову з іншим предметом доказування до всіх співвласників будинку включно із ОСОБА_4, за рахунок відповідних часток у праві власності на земельну ділянку, їх перерозподілу тощо.

Виходячи з наведеного, слід констатувати, що ОСОБА_7 не має права апеляційного оскарження рішення Іршавського районного суду від 27.06.2014, таким не вирішувалося питання про його цивільні права та обов'язки (право власності на землю). Підстав стверджувати, що такі права і обов'язки у ОСОБА_7 виникли та існували на відповідний час, існують на час розгляду апеляції і щодо таких прав і обов'язків є належні та допустимі докази, наразі немає.

За таких обставин, суд першої інстанції не вирішував питання про права і обов'язки ОСОБА_7, останній не підтвердив наявності у нього права на апеляцію, яку подав, тому підстав для перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції за цією апеляцією включно з наведеними в ній міркуваннями щодо порушення права апелянта на землю, порушення, на його думку, судом норм процесуального права тощо, немає.

Відтак, на підставі ст. 362 ч. 1 п. 3 ЦПК України апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст. 252 ч. 1, ст. 362 ч. 1 п. 3 ЦПК України, апеляційний суд -

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Іршавського районного суду від 27 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до Іршавської міської ради Закарпатської області про визначення часток у спільному майні - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 10 травня 2018 року.

Судді