Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 401/3834/14-ц

провадження № 61-13923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - Глинська сільська рада Світловодського району Кіровоградської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4,

представник третьої особи - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Чельник О. І., Сукач Т. О., Франко В. А., від 13 січня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

Свої вимоги ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що 25 грудня 2010 року вона сплатила ОСОБА_7 кошти в сумі 31 тис. грн, що підтверджується розпискою від 25 грудня 2010 року та придбала житловий будинок АДРЕСА_1, який належав на праві власності ОСОБА_7 У 2011 році позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_7 З метою реєстрації місця проживання у даному будинку позивач звернулась до Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на даний будинок.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, визнати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 дійсним та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з усіма надвірними будівлями.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області, у складі судді Баранець А. М., від 03 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір купівлі-продажу будинку у порушення вимог статті 657 ЦК України нотаріально посвідчений не був, що в силу положень частини першої статті 220 ЦК України свідчить про його нікчемність. Доказів складання письмового договору купівлі-продажу будинку до суду позивачем не надано, однак, згідно копії розписки від 25 грудня 2010 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_6 31 тис. грн за продаж будинку АДРЕСА_1, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірний будинок за позивачем.

У вересні 2015 року ОСОБА_4, в особі представника, ОСОБА_9, подала апеляційну скаргу на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 жовтня 2014 року, мотивуючи свої вимоги тим, що дане рішення порушує її права та обов'язки, оскільки 26 квітня 2011 року ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_10 розпоряджатися спірним житловим будинком АДРЕСА_1. Після того, як ОСОБА_10 отримала право на розпорядження спірним будинком, вона продала його ОСОБА_4, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копіями розписок (а. с. 86-88).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при укладені спірного договору купівлі-продажу житлового будинку сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів. Зокрема, договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію, а тому договір купівлі-продажу житлового будинку є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків, що унеможливлює визнання його дійсним, а також унеможливлює визнання права власності на спірний житловий будинок.

19 лютого 2016 року ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_3, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року та залишити в силі рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 жовтня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції, в силу положень статті 292 ЦПК України, у редакції 2004 року, не мав права приймати до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_4, оскільки рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 жовтня 2014 року права та обов'язки ОСОБА_4 не порушені. Крім того, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до даних правовідносин положення пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому розкриті правила застосування положень статей 218 та 220 ЦК України.

29 березня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представником ОСОБА_4 - ОСОБА_9 подано заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції впливає на права та інтереси ОСОБА_4, оскільки остання придбала спірний будинок у ОСОБА_10, яка діяла на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_7, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та розписками про отримання коштів за продаж спірного будинку. Судом апеляційної інстанції правильно вирішено спір, надано належну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_6 до Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1, який вона отримала у спадок після смерті свого чоловіка ОСОБА_11, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 2002 року (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що свідчить актовий запис про смерть № 147 (а.с. 33). За життя ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_6 усний договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, за який позивач сплатила 31 000 грн, що підтверджується копією розписки від 25 грудня 2010 року (а.с. 6).

Відповідно до відомостей, наданих Глинською сільською радою у листі від 23 грудня 2014 року за № П-24-п/с, згідно даних погосподарського обліку до 18 травня 2011 року головою господарства - житлового будинок АДРЕСА_1, рахувалася ОСОБА_7, яка була власником будинку, а з 01 червня 2011 року - головою господарства рахується ОСОБА_12, яка була зареєстрована 01 червня 2011 року у вказаному будинку без права власності на будинок. ОСОБА_7 знята з реєстрації 18 травня 2011 року (а.с. 54).

ОСОБА_7 26 квітня 2011 року видала ОСОБА_10 нотаріально посвідчену довіреність, зареєстровану в реєстрі за № 1285, якою уповноважила її розпоряджатися (продавати, міняти, користуватися) належним їй житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями, земельною ділянкою, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, за ціною та на умовах на її розсуд (а.с. 45, 51).

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_10 30 травня 2011 року підписала договір купівлі-продажу з ОСОБА_4, який не посвідчений нотаріально та не зареєстрований в установленому законом порядку (а.с.52).

Згідно наявних у матеріалах справи розписок від 30 травня 2011 року та від 01 листопада 2012 року ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_4 кошти у розмірі по 20 тис. грн (що у сукупності становить 40 тис. грн) за проданий нею АДРЕСА_1 (а.с. 87-88).

У відповідності до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Заявляючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок, ОСОБА_6, як на підставу задоволення позовних вимог, посилалася на положення статей 219, 220, 328, 657 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір купівлі-продажу спірного будинку від 25 грудня 2010 року (про укладення якого може свідчити лише розписка) був укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, без дотримання обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов'язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 25 грудня 2010 року дійсним.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Враховуючи те, що спірний правочин не породжує для сторін прав і обов'язків, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що правові підстави для визнання права власності на спірний будинок за ОСОБА_6 відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд у порушення положень статті 292 ЦПК України, у редакції 2004 року, безпідставно прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_4 не заслуговують на увагу та не є безумовною підставою для скасування правильного по суті судового рішення апеляційного суду, оскільки заявник апеляційної скарги доводила, що ОСОБА_10, яка діяла в інтересах ОСОБА_7 на підставі довіреності, 30 травня 2011 року підписала договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 Крім того ОСОБА_4 доводила, що передала ОСОБА_10 40 тис. грн за проданий нею будинок, про що свідчать розписки від 30 травня 2011 року та від 01 листопада 2012 року. Таким чином, ОСОБА_4 надала апеляційному суду письмові докази, які могли свідчити про наявність у неї майнових прав на спірний будинок, а тому апеляційним судом обґрунтовано прийнято до провадження апеляційну скаргу останньої та розглянуто її по суті.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк