Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 442/3920/15-ц

провадження № 61-3019св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року у складі судді Крамар О. В. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2017 року у складі суддів: Шеремети Н. О., Левика Я. А., Цяцяка Р. П.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що згідно рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 149 від 23 червня 1994 року вона є основним наймачем квартири АДРЕСА_1. Попереднім наймачем вказаної квартири була її мати ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 Крім неї у вказаній квартирі також зареєстровані ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 Вказувала, що у 2006 році ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6, який проживав за вищезазначеною адресою без реєстрації, та ОСОБА_3, забравши всі свої речі та меблі, виїхали з квартири на інше постійне місце проживання, адреса якого їй невідома. З того часу до квартири вони не поверталися, комунальні послуги не сплачують, інші витрати на утримання житла не несуть.

Посилаючись на викладені обставини, просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли суперечності з приводу користування спірним майном, позивач створювала перешкоди в доступі відповідачів до спірного жилого приміщення, у зв'язку з чим між ними досягнуто домовленості про порядок користування квартирою - відповідачі не проживали в квартирі зі збереженням місця реєстрації. В квартирі залишилася частина речей відповідачів, вони не проживали в спірному приміщенні з поважних причин, а тому відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2017 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутність відповідачів у спірній квартирі була зумовлена поважними причинами, в тому числі й через неприязні стосунки з ОСОБА_1, які перешкоджали відповідачам проживати у спірній квартирі. Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивача про відсутність відповідачів у спірному житлі понад шість місяців без поважних причин не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відсутні передбачені статтею 71 ЖК Української РСР підстави для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року ОСОБА_1, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин закон, який підлягає застосуванню. Позов було подано у зв'язку з тим, що відповідачі з 2006 року не проживають у спірній квартирі та не піклуються про це майно, внаслідок чого позивачу доводилось сплачувати значні кошти за комунальні послуги, які нараховувались з розрахунку кількості осіб, зареєстрованих у квартирі. Позивачем вкладались кошти на утримання квартири та проведення поточних ремонтів у ній. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було домовленостей про порядок користування спірною квартирою чи про реєстрацію права власності на неї через неприязні стосунки між сторонами. Суди попередніх інстанцій порушили принцип змагальності сторін, поклавши на позивача обов'язок доводити як факт непроживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців, так і обставини відсутності у них поважних причин на це. Судовою практикою в даній категорії спорів встановлено, що обов'язок доведення поважності причин відсутності за місцем реєстрації понад шість місяців покладений саме на відповідачів, які зобов'язані надати докази на підтвердження створення позивачем перешкод у користуванні житловим приміщенням та спростувати обставини про непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що вони залишили квартиру не добровільно і під примусом та протягом одинадцяти років триває спір щодо користування спірною квартирою. Відповідачі протягом усього часу не звертались до правоохоронних органів із заявами про порушення їх прав щодо користування квартирою або заміни дверей, які були змінені лише у 2016 році. Рішення попередніх інстанцій є необґрунтованими та прийнятими внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди правильно врахували поважні причини відсутності відповідачів за місцем реєстрації, наявність суперечностей між сторонами з приводу користування спірним майном, перешкоди зі сторони позивача в доступі відповідачів до спірного житла, наявність усної домовленості між сторонами про порядок користування квартирою, залишення у квартирі частини речей, необхідність проживання на орендованих квартирах, за що сплачували додаткові кошти, в тому числі й комунальні витрати. Суди врахували, що відповідачі мають рівні права з позивачем щодо користування житловим приміщенням, так як право на спірну квартиру ОСОБА_2 мала ще з 1972 року згідно ордеру, а ОСОБА_3 - з народження у ІНФОРМАЦІЯ_3 Між сторонами була досягнута усна домовленість щодо порядку користування і можливої спільної приватизації спірної квартири після заміни позивачем у 2006 році замків, що нею визнано при розгляді справи за позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

13 березня 2018 року та 02 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшли клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2017 року до розгляду касаційної скарги.

Клопотання мотивовано тим, що оскаржувані рішення породжують негативні наслідки, які впливають на майнові права та інтереси ОСОБА_1 Зокрема, заочне рішення у даній справі, яким було задоволено позовні вимоги, стало підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів, після чого було здійснено приватизацію спірної квартири на осіб, які в ній були зареєстровані на момент подання відповідної заяви. Свідоцтво про право власності було оформлено на ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Після скасування заочного рішення у справі та постановлення оскаржуваних судових рішень відповідачі використовують їх як обставини, котрі встановлюють преюдиційні відомості у іншій справі про визнання недійсною приватизацію спірної квартири.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що на підставі спільного рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради депутатів трудящих і рішення адміністрації Долотного заводу від 03 лютого 1972 року за № 60, виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради депутатів трудящих батькові позивача і відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, сім'я якого складалася з чотирьох осіб, видано ордер № 87 від 04 лютого 1972 року на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 30,87 кв.м, яким підтверджується право на вселення і проживання у цій квартирі ОСОБА_8 (наймач) та членів його сім'ї: ОСОБА_5 (дружини), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (дочок).

У зв'язку зі смертю 01 травня 1994 року ОСОБА_5 відповідно до пункту 1.35 рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 149 від 23 червня 1994 року «Про зміну договору найму житлового приміщення та бронювання житлової площі» ОСОБА_1 визнано наймачем житлових приміщень квартири АДРЕСА_4 у м. Дрогобичі зі складом сім'ї п'ять чоловік, а саме: ОСОБА_1, її дочки ОСОБА_7 і ОСОБА_12, а також ОСОБА_2 і її дочка ОСОБА_3

Згідно довідки про склад сім'ї № 1651 від 19 травня 2015 року у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Встановлено, що відповідачі більше шести місяців не проживають у АДРЕСА_5

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Повно та всебічно дослідивши подані сторонами докази з урахуванням їх належності й достовірності, на підставі оцінки кожного доказу окремо та у їх сукупності, суди встановили, що відповідачі на законних підставах зареєстровані у спірній квартирі; протягом часу відсутності у квартирі продовжували ставитися до неї як до свого житла; не мають іншого житла у розумінні статті 379 ЦК України; причини їх відсутності у квартирі пов'язані зі створенням перешкод у доступі до житла, що обґрунтовує їх поважність, на підставі встановленого дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Доводи касаційної скарги про покладення на позивача обов'язку доведення як факту непроживання відповідачів в спірній квартирі понад шість місяців, так і обставин відсутності у відповідачів поважних причин, суд не може прийняти до уваги з огляду на таке.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходили із того, що позовні вимоги про відсутність відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому передбачені статтею 71 ЖК Української РСР підстави для задоволення позову відсутні.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Враховуючи те, що касаційну скаргу ОСОБА_1 розглянуто, підстави для зупинення дії оскаржуваних судових рішень відсутні, а тому у задоволенні клопотань заявника необхідно відмовити.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2017 року відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик