Справа №443/304/18
Провадження №2/443/595/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Жидачівського району Львівської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким: встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт його проживання однією сімєю із ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року на момент її смерті та на час відкриття спадщини; встановити факт належності ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року, правовстановлюючого документа, а саме: сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24 жовтня 1996 року; визнати за ним право на земельну частку(пай), площею 2,42 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення меж на місцевості, на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24 жовтня 1996 року, в порядку спадкування за законом після смерті мачухи ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він являється сином ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Остання померла 10 квітня 1983 року. Після смерті матері, батько 28 липня 1984 року знову одружився. Його дружиною стала ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відтак, остання стала його мачухою.

16 вересня 2004 року ОСОБА_5Л.(батько) помер. Мачуха залишилась проживати одна, оскільки інших родичів, окрім нього не мала, незважаючи на смерть батька, вони продовжили підтримувати хороші родинні відносини, проживали разом, вели спільне господарство. 22 лютого 2011, у віці 87 року, померла й його мачуха ОСОБА_4. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з земельної частки(пай), площею 2,42 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення меж на місцевості, на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24 жовтня 1996 року. Проте, у вказаному сертифікаті неправильно зазначено імя мачухи «Розалія», замість правильного «Єфросинія». Правильність імені ОСОБА_4 та належність їй вказаного вище сертифіката та факт його спільного з ОСОБА_4 проживання на момент її смерті та на час відкриття спадщини підтверджується представленими показами свідків.

ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року, за життя заповіту не склала, відтак спадкування після її смерті повинно здійснюватися за законом. Оскільки, інших близьких родичів окрім нього мачуха не мала, відтак він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим, що він не є спадкоємцем майна померлої, оскільки заповіт від імені померлої не посвідчувався, а також відсутній родинний зв'язок між спадкодавцем та спадкоємцем. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Жидачівського району Львівської області ОСОБА_7 подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника ради. Позовні вимоги визнають та не заперечують проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази по справі, які мають юридичне значення для її розгляду, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що батьками позивача ОСОБА_2, являлися: батько ОСОБА_5 та мати - ОСОБА_6. Остання померла 10 квітня 1983 року.

Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_5 28 липня 1984 року знову одружився. Його дружиною стала ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відтак, остання стала мачухою для позивача. Вказані обставини підтверджуються, долученими до матеріалів справи копіями паспортних даних ОСОБА_4 та свідоцтва про укладення шлюбу серії І-СГ №476047 /а.с. 6, 20/.

Судом встановлено, що 16 вересня 2004 року помер батько позивача ОСОБА_5. Також встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 22 лютого 2011 року, в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, померла ОСОБА_4, про що 23 лютого 2011 року складено відповідний актовий запис №13 та Журавнівською селищною радою Жидачівського району Львівської області, від 23 лютого 2011 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №245931 /а.с. 21/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Заповіту спадкодавець ОСОБА_4 щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала, що стверджується довідкою, виданою Журавнівською селищною радою Жидачівського району Львівської області від 31 липня 2017 року за вих. №1527 /а.с. 9/.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадщина померлої складається із: земельної частки(паю), площею 2,42 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення меж на місцевості, якою померла володіла на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24 жовтня 1996 року.

Разом з тим оглядом витягу зі книги реєстрації вищевказаного сертифіката, встановлено невідповідність імені спадкодавця із іменем особи на яку видано вказаний сертифікат. Судом встановлено та з паспорта громадянина України серії КЛ 108779, виданого Жидачівським РВ УМВС України у Львівській області 03 жовтня 2002 року, довідки про присвоєння ідентифікаційного номер від 17 липня 2003, свідоцтва про смерть серії 1-СГ №245931 вбачається, що такі документи видані на імя «Кулик Єфросинії Пилипівни».

Разом з тим, в сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №0154332 зазначено, що такий видано на «Кулик Розалію Пилипівну».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Факт помилковості зазначення вказаного в графі «імя» запису «Розалія», замість правильного «Єфросинія», крім вищезазначених документів, підтверджується долученими письмовими показами свідків.

Досліджені докази вказують на те, що у правовстановлюючих документах, а саме у сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №0154332, допущена помилка у написанні імені власника сертифіката, усунення якої є неможливе в позасудовому порядку, тому наявними є підстави для встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

В судовому засіданні спадкоємців першої, другої та третьої черги не встановлено.

Відповідно до ст.1264 у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

В поданій до суду заяві ОСОБА_2 пояснив, що протягом останніх років і до дня її смерті спільно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_4, оскільки остання була його мачухою та в силу проблем із здоровям потребувала стороннього догляду та допомоги.

Вказані обставини підтвердили суду, наданими письмовими поясненнями, які сформовані та завірені належним чином, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, з яких вбачається, що позивач дійсно проживав з своєю мачухою ОСОБА_4 до дня її смерті спільно, вів спільне господарство, опікувався нею, доглядав та після смерті поховав її /а.с.23-26/.

У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків в результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах .

Окрім того, факт проживання позивача зі спадкодавцем додатково стверджується довідкою Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області №744 від 26 березня 2017 року, згідно якої: до дня смерті і на день смерті ОСОБА_4 разом з нею дійсно проживав ОСОБА_2, який здійснював за нею догляд та вів спільне господарство, займався похороном /а.с. 28/.

Встановлення даного факту необхідно для оформлення спадщини, так як у відповідності до ст. 1264 ЦК України право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року№ 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивач дійсно постійно проживав однією сімєю з ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року, на час відкриття спадщини.

Відтак позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, як такий, що постійно проживав разом із нею, на час відкриття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 174/02-31 від 16 березня 2018 року, встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що він не є спадкоємцем майна померлої, оскільки заповіт від імені померлої не посвідчувався, а також відсутній родинний зв'язок між спадкодавцем та спадкоємцем /а.с. 27/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право на спадкове майно(земельну частку(пай), в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Встановити факт належності ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року, правовстановлюючого документа, а саме: сертифікату на право земельну частку(пай) серії ЛВ №0154332 , виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24 жовтня 1996 року.

Встановити факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сімєю із ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року на момент її смерті та на час відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла 22 лютого 2011 року, право на земельну частку (пай), площею 2,42 умовних кадастрових гектари на території ОСОБА_3 сільської ради, що належала померлій на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №0154332, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24 жовтня 1996 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко