ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права користування майном,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання права користування майном, посилаючись на те, що вона з 1997 року проживала разом з ОСОБА_5 однією сімєю в його будинку, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. 08.03.2015 року чоловік помер, однак вона продовжує постійно проживати в будинку, який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, користується всіма правами члена сімї. Факт їх спільного проживання однією сімєю встановлено рішенням Фастівського міськрайонного суду.

У другій половині грудня 2017 року, відповідач ОСОБА_4 разом зі своєю матірю прийшов до будинку № 31, по вул. Короленка в м.Фастові, де вона постійно проживає та став вимагати її виселення з житлового будинку, мотивуючи тим, що він успадкував після смерті ОСОБА_5 усе спадкове майно за заповітом.

Вважає, дії відповідача протиправними, такими, що порушують її законні права щодо користуванням майном будинком та прибудинковими спорудами, земельною ділянкою на яких розташований будинок, що і стало підставою звернення до суду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

02.05.2018 року, через канцелярію суду, від ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, оскільки, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження відношення до даного будинку відповідача. В спірному будинку позивач не мала та не має реєстрації. Позивач зареєстрована в іншому будинку. З померлим ОСОБА_5 власником будинку, не обумовлювалося питання, щодо проживання позивача у даному будинку, а відтак самостійного права користування будинком позивач не набуває.

10.05.2018 року, через канцелярію суду, представник позивача подав відповідь на відзив в якому просив наведені доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву позивача, визнати недоведеними, недостовірними та такими, що суперечать фактичним обставинам справи, повністю їх відхилити, вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування майном задовольнити. Одночасно з поданням відповіді на відзив, представником позивача було подано письмове клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін для участі у розгляді справи.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача в задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в місті Фастові, вулиця Короленко, 31, Київська область, належав на праві приватної власності ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори від 16.03.2002 року, зареєстровано в реєстрі за № 418.

08.03.2015 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ОК № 334795 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського МРУЮ у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 158.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 28.04.2004 року, зареєстровано в реєстрі за № 1088, яким все належне йому майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому буде належати на день смерті та на що він за законом матиме право, в тому числі належний йому житловий будинок, що знаходиться в місті Фастів, Київської області по вулиці Короленка, 31, заповідав ОСОБА_4 відповідачу по справі.

Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.06.2015 року, встановлено факт проживання однією сімєю чоловіка ОСОБА_5 та жінки ОСОБА_1, без реєстрації шлюбу з серпня 1997 року по 08 березня 2015 року. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до довідок виданих Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області від 26.12.2017 року за № 1409 та від 18.04.2018 року за № 487, ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1997 року по теперішній час без реєстрації.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_4, як спадкоємець за заповітом, звернувся до Фастівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Разом з тим, 27.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту (нікчемним) недійсним.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання заповіту (нікчемним) недійсним залишено без задоволення.

Колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 06.06.2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2017 року залишено без змін.

На даний час свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 нікому не видавалося.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач звертаючись до суду зазначила вимогу про визнання за нею права користування житловим будинком та земельною ділянкою по вул.Короленка, 31 в м.Фастові Київської області, посилаючись на те, що їй належить право члена сімї закріплені Сімейним Кодексом України та відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, як члену сімї власника житлового будинку, які проживають в належному йому будинку, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цими приміщеннями.

Відповідно до ст. 41 Конституції України - право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.ст.316, 317,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів ( частина перша статті 328 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 цього Кодексу), що було зроблено відповідачем і даний факт не заперечується сторонами.

Частиною пятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном.

Таким чином, відповідач, який вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття обовязкової частки у спадщині, є власником спірного житлового будинку, має право володіти й користуватися цією частиною, проте через відсутність реєстрації такого права обмежений у праві розпорядження належним йому майном.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Як визначив Верховний Суд України в постанові від 30.09.2009 р. по справі Справа N 6-24758св08, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

За ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що право члена сімї власника житлового будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Оскільки житлові права членів сімї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього будинку, то припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком.

Однією з підстав припинення права власності відповідно до ст. 346 ЦК України є смерть власника.

Таким, чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.4,12,13,76-82,258,259,263,265,268 ЦПК України, на підставі ст.15,16,316,317,321,328,346,383,405 ЦК України, ст.150,156 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, іден.номер НОМЕР_1 прож.м.Фастів, вул.Короленка, буд.31, Київська область до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, іден.номер прож.м.Фастів вул.Княгині Ольги, буд.104, Київська область про визнання права користування майном відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25 травня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей