Справа № 658/4607/17
(провадження № 2/658/328/18)
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м.Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі

головуючого судді Под`ячевої І.Д.,

при секретарі Левицькій Н.Я.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кучерявого С.В.

розглянувши в місті Каховка у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «СК «Еталон» про скасування наказу від 16 грудня 2016 року № 85зв-к в частині звільнення з роботи позивача, поновлення позивача на посаді заступника директора управління страхування по Полтавській області з 16 грудня 2016 року та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2016 року по 16 грудня 2017 року у розмірі 37600 грн..

В обґрунтування позову зазначається, що позивач до 16 грудня 2016 року займала посаду заступника директора управління страхування по Полтавській області в СК «Еталон». 25 листопада 2016 року ОСОБА_2 уклала контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 16 грудня 2016 року наказом № 85 зв-к голова Правління СК «Еталон» звільнив позивача на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає, що наказ про звільнення керівництвом страхової компанії прийнято із порушенням вимог Кодексу законів про працю України, а тому вона підлягає поновленню на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та додаткового пояснила, що ОСОБА_2 25 листопада 2016 року уклала контракт з ЗСУ про проходження військової служби на строк до закінчення періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, одночасно станом на 25 листопада 2016 року вона займала посаду заступника директора управління страхування по Полтавській області в ПАТ «СК «Еталон». Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП за нею на час служби за контрактом зберігається місце основної роботи та середній заробіток, а тому наказ про звільнення від 16 грудня 2016 року є незаконним та таким, що порушує її право на працю, гарантоване Конституцією та Кодексом законів про працю. Строк звернення до суду із позовною заявою пропущено було з поважних причин, оскільки весь час ОСОБА_2 не могла покинути розташування військової частини, і лише після того як їй надали таку можливість вона звернулась за правовою допомогою за місцем розташування військової частини в Каховському районі Херсонської області.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, при цьому зазначав, що позивача звільнено у відповідності до норм трудового законодавства, а саме п. 3 ст. 36 КЗпП України. Представник відповідача вважає, що на ОСОБА_2 не розповсюджуються пільги встановлені ч. 3 ст. 119 КЗпП, оскільки на момент її звільнення не діяв особливий період в розумінні Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За таких даних відсутні підстави для застосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині поновлення позивача на роботі. Також представником відповідача зазначено, що позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують поважність пропуску позивачем строку звернення до суду щодо поновлення на роботі.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи представника позивача та представника відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 до 16 грудня 2016 року працювала заступником директора управління страхування по Полтавській області в ПАТ «СК «Еталон».

25 листопада 2016 року ОСОБА_2 уклала контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

16 грудня 2016 року наказом № 85 зв-к голова Правління СК «Еталон» звільнив ОСОБА_2 з посади заступника директора управління страхування по Полтавській області в ПАТ «СК «Еталон», на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України

Згідно довідки від 08 липня 2017 року № 9, виданої ТВО командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 дійсно в періоди з 10.12.2016 по 10.01.2017 року та з 12.01.2017 по 10.04.2017 року безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції у м. Маріуполь. Станом на липень 2017 року вона продовжувала проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Одночасно частиною 3 статті 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

За змістом листа Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. На даний час в Україні діє особливий період.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18.03.2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06.05.2014 року, від 21.07.2014 року та від 14.01.2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Разом з тим, запровадженні Радою національної безпеки та оборони України рішення щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року №686/20215/15-ц, а тому судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача на відсутність особливого періоду в країні станом на 16 грудня 2016 року, тобто на дату укладання позивачем контракту із ВСУ та звільнення її з посади.

Також судом не приймається до уваги посилання представника відповідача на скорочення посади заступника директора управління страхування по Полтавській області в ПАТ «СК «Еталон», про що було повідомлено позивача належним чином, оскільки звільнено позивача не у зв`язку зі скороченням посади, а на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП, у зв`язку з призивом на військову службу.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 укладено контракт із Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних силах України, строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

З урахуванням зазначених вище норм законодавства, на позивача, поширюються гарантії, визначені ч. ч. 3, 4 ст.119 КЗпП України.

Зважаючи на те, що рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, рішення про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі, які проходять таку службу за контрактом та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймалися, на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, відтак вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з займаної ним посади, у зв`язку з вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України та його поновлення на роботі, є обґрунтованими.

Разом з цим, в позовній заяві ставиться питання щодо поновлення строку звернення до суду із позовною заявою про поновлення на роботі, у зв`язку з його пропуском з поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з положеннями ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до місцевого суду за вирішенням спору про звільнення застосовується незалежно від підстав припинення трудового договору й обчислюється з дня видачі працівникові копії наказу про звільнення чи трудової книжки або з дня відмови від їх одержання.

Отже, законодавець відлік строку звернення до суду за захистом порушеного трудового права пов`язує з фактом отримання працівником або трудової книжки, або наказу про звільнення.

Із матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2016 року ПАТ «СК «Еталон» на адресу позивача було надіслано копію наказу про звільнення, з проханням надати письмову згоду на відправлення трудової книжки поштою (а.с. 38-40).

Позивачем копію наказу отримано, оскільки його копію було надано представнику для звернення до суду.

Крім того, в обґрунтування поважності пропуску строку представником позивача не зазналось про неотримання копії наказу, а зазначалось про перебування позивача на казарменому положенні, відсутності можливості вільно пересуватись.

Відсутність можливості подати до суду позов в період з 10 грудня 2016 року по 10 квітня 2017 року підтверджується відповідною довідкою командира військової частини.

Однак, за період з 10 квітня 2017 року по 14 серпня 2017 року (звернення за правовою допомогою) відсутні будь-які дані в матеріалах справи щодо неможливості звернутися за правовою допомогою та подати відповідний позов до суду для захисту свого права.

Крім того, судом прийнято до уваги, що довідки позивачем взято у керівництва військової частини щодо участі в антитерористичній операції 08 липня 2017 року, що також підтверджує обізнаність позивача про звільнення та отримання відповідного наказу про звільнення) та лише через місяць та сім днів позивач звернулась до центру надання правової допомоги для захисту свого права від незаконного звільнення.

Судом не приймаються до уваги посилання представника позивача на неможливість покинути позивачем розташування військової частини, оскільки до суду не надано будь-яких доказів такого обмеження права позивача щодо вільного пересування або обмеження щодо звернення за правовою допомогою іншим чином.

Як вбачається з матеріалів справи довіреність на представлення інтересів в суді видана 14 серпня 2017 року, однак із позовною заявою до суду представник звернувся лише 13 грудня 2017 року, при цьому судом не приймаються до уваги посилання представника на очікування документації від ПАТ «СК «Еталон», яку було витребувано адвокатським запитом, оскільки такий запит був надісланий лише через місяць після надання представнику довіреності та очікування відповіді не заважало представнику звернутись до суду із позовною заявою для дотримання строків, встановлених КЗпП щодо оскарження звільнення в суді.

Судом враховано, що навіть практикою Європейського суду з прав людини визначено, що «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права»

Право на доступ до суду, за деяких обставин, також може бути предметом правомірних обмежень, наприклад, встановлені законом обмежені терміни позовної давності

Представником позивача не доведено, що з квітня 2017 року існували перепони у позивача щодо можливості реалізувати право на оскарження дій ПАТ «СК «Еталон», що порушують її права на працю.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд, з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Приймаючи до уваги, що відповідачем при звільненні позивача допущено порушення норм трудового права, але останній пропустив строк для звернення до суду за захистом своїх прав, причини пропуску цього строку не є поважними, у задоволенні позову про поновлення на роботі належить відмовити саме в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 19, 258-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ПАТ «СК «Еталон» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом тридцяти днів з дня тримання копії цього рішення.

Суддя: І. Д. Под`ячева