АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Херсон

справа: 649/1007/17-ц

провадження: 22-ц/791/720/18

Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л.А. (суддя доповідач)

суддів: Вейтас І.В.,

ОСОБА_1,

секретар Зварич С.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 21 березня 2018 року у складі судді Соловйова В.В., повний текст рішення складений 26 березня 2018 року,

встановив:

15 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що у листопаді 2000 року ОСОБА_3 звернувся до неї із пропозицією передачі йому в оренду належної їй на праві власності земельної ділянки (паю). На вказану пропозицію вона погодилася та вони оговорили строк оренди, який за домовленістю складав 20 років та розмір орендної плати і в знак досягнення згоди їй було запропоновано поїхали до Великолепетиської державної нотаріальної контори, де вона, як їй пояснили, підписала договір про оренду вказаної земельної ділянки. За вказану оренду відповідач на протязі майже 15 років виплачував їй орендну плату в розмірі, який кожного року визначався окремо. Про отримання нею орендної плати вона у будь-яких журналах чи відомостях свій підпис не ставила, відповідач сплачував орендну плату у грошовій формі, і привозив її особисто, або передавав через інших людей. Не отримавши за 2016, 2017 роки орендної плати, восени 2017 року вона повідомила відповідача про намір використовувати належну їй земельну ділянку у власних потребах, на що відповідач повідомив про те, що вказана земельна ділянка належить йому, і що вона нібито йому подарувала дану земельну ділянку у 2000 році.

В листопаді 2017 року вона дізналася, що 16 листопада 2000 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір дарування серії АВО№089268, який посвідчено Великолепетиською державною нотаріальною конторою.

Посилаючись на те, що про існування оспорюваного правочину (договору дарування) від 16 листопада 2000 року їй стало відомо лише у листопаді 2017 року, просила суд поновити їй строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Вважаючи, що відповідач обманним шляхом змусив її підписати договір дарування, а в силу відсутності належної освіти вона не розуміла, який документ підписувала та помилялася щодо правової природи правочину, просила суд визнати, з підстав визначених ч.3 ст.203, ч.1 ст. 229 ЦК України, недійсним договір дарування права на земельну частку (пай), серії АВО №089268 укладений 16 листопада 2000 року між нею та ОСОБА_3 посвідчений Великолепетиською державною нотаріальною конторою.

Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 21 березня 2018 року позовні вимоги задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Договір дарування права на земельну частку (пай) посвідчений Сертифікатом серії ХС №0190494, виданим Великолепетиською районною державною адміністрацією 15 липня 1999 року зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів за №585, площею 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах укладений 15 листопада 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений Великолепетиською державною нотаріальною конторою серії АВО №089268 зареєстрований в реєстрі за № 1792 визнано недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що позивач ОСОБА_2 не вчиняла жодних послідовних та цілеспрямованих дій направлених саме на укладення договору дарування, тому могла помилятися з приводу природи оспорюваного договору та не розуміла зміст прав та обов'язків, які вона втратить після підписання такого договору, і за вказаних обставин позовна вимога ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давності, відповідно до ч. 6 ст. 267 ЦК України підлягає задоволенню, оскільки про порушення свого права ОСОБА_2 дізналася лише у листопаді 2017 року після звернення до нотаріальної контори, а тому порушене право підлягає захисту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом допущені порушення норм права, які призвели до неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, зазначив, що судом необґрунтовано поновлено строк позовної давності, оскільки позивачкою не надано жодних доказів, що строк позовної давності пропущений нею з поважних причин. Крім того, апелянт зазначив, що позовні вимоги є надуманими, незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачка не надала суду належних доказів, які б підтвердили, що оскаржуваний договір дарування було укладено під впливом помилки, обману, чи насильства а також наявності всіх тих обставин, що зазначені в позові та які передували укладенню договору, що вплинули на позивача у вигляді психічного тиску на укладення договору дарування на користь сторонньої особи.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалася.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_2, зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги з підстав визначених ст.ст.203,215, 229, 717 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на час вчинення оспорюваного правочину не мала наміру на укладення з відповідачем договору дарування належного їй права на земельну частку (пай), могла помилятися з приводу природи оспорюваного договору та не розуміла зміст прав та обовязків, які вона втратить після підписання такого договору, а про порушення свого права дізналася лише в листопаді 2017 року.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.

Зі змісту довідки Верхньорогачицького відділу РАЦС Херсонської області та паспорту ОСОБА_2, серії МР №123882, виданого Верхньорогачицьким РВ УМВС України в Херсонській області 16.03.2005 року ОСОБА_5 у звязку із реєстрацією шлюбу 06 червня 2006 року, змінила прізвище на «Бикова» (а.с.6,7).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , відповідно до Сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ХС №0190494, виданого Великолепетиською РДА 15 липня 1999 року, зареєстрованого 20 липня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) за № 585, набула на підставі рішення Великолепетиської РДА від 26 червня 1996 року № 161 право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Прапор» розміром 8.98 в умовних кадастрових гектарів без визначення меж в натурі (на місцевості), вартістю 35620грн (а.с.24).

15 листопада 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування права на земельну частку (пай) серії АВО №089268, за умовами якого ОСОБА_5 подарила, а ОСОБА_3 прийняв в дар право на земельну часту (пай), посвідчену Сертифікатом серії ХС №0190494, виданого Великолепетиською РДА 15 липня 1999 року, зареєстрованого 20 липня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) за № 585, площею 8.98 га в умовних кадастрових гектарах, розташованої у с. Катеринівка, Великолепетиського району, Херсонської області. Вказаний договір 15 листопада 2000 року посвідчений ОСОБА_6 в.о. державного нотаріуса Великолепетиської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за №1792(а.с.33, 44).

На підставі вказаного договору, 16 листопада 2000 року до Сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ХС №0190494 внесені зміни про передачу права на земельну частку (пай) ОСОБА_3В.(а.с.24).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХС №020163, виданого 02 квітня 2001 року, ОСОБА_3 на підставі рішення Катеринівської сільської ради від 23.03.2001 за № 29 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 35,314га в межах згідно плану, розташована на території Катеринівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва(а.с.45).

Згідно з ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 153 ЦК УРСР визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що позивачка, передала безоплатно у власність ОСОБА_3 належне їй право на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом і ця угода відповідає дійсним намірам сторін та не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач прийняв дар, про що свідчить внесення до сертифікату на право на земельну частку (пай) 16 листопада 2000 року змін про перехід права на земельну частку (пай) до ОСОБА_3 В подальшому відповідачем оформлено право власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання договору дарування недійсним позивачка, у позовній заяві зазначала, що відповідач обманним шляхом змусив її підписати договір дарування, а в силу відсутності належної освіти вона не розуміла, який документ підписувала та помилялася щодо правової природи правочину при цьому вважала, що уклала договір оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла піл впливом помилки.

Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважити, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 цього Кодексу не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним факт, що позивачка, на час вчинення оспорюваного правочину, не мала наміру на укладення з відповідачем договору дарування належного їй права на земельну частку (пай), та помилялася з приводу природи оспорюваного договору. А відповідач не довів наявність підстав для укладання сторонами оспорюваного договору та не довів несплату ним позивачці орендної плати.

Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження такого висновку суду.

На виконання вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, які вказують на помилку.

Посилання апелянта на те, що вона помилялася щодо правової природи правочину внаслідок відсутності у неї належної освіти не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка у позовній заяві посилалася на те, що відповідач, відповідно до існуючої домовленості до 2015 року включно сплачував їй орендну плату за користування земельною ділянкою.

Однак, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що відповідач жодного разу орендну плату їй не виплачував і домовленості щодо сплати орендної плати між ними не існувало. Також, під час розгляду справи позивачка не заперечувала факт укладення нею саме договору дарування, а не договору оренди права на земельну ділянку.

Також, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачка в обґрунтування своїх вимог щодо недійсності договору дарування посилалася на те, що відповідач обманим шляхом змусив її підписати оспорюваний договір.

Укладення договору в наслідок обману є самостійною підставою для визнання такого договору недійсним з підстав, визначених ст. 57 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) при вирішені позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається.

Враховуючи, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено факт умисного введення її в оману відповідачем при укладанні договору дарування, а саме не надано будь-яких доказів, що ОСОБА_3 повідомив їй відомості, що не відповідають дійсності чи замовчував обставини, які мають істотне значення для угоди, підстави для визнання договору, як укладеного внаслідок обману, також відсутні.

А отже позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, з підстав зазначених позивачем, є необґрунтованим та задоволенню не підлягають.

Крім того, постановляючи рішення про поновлення строку позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що про порушення свого права ОСОБА_2 дізналася лише у листопаді 2017 року, а тому порушене право підлягає захисту.

Однак, за правилами ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності, відповідно до вимог ст. 76 ЦК УРСР, починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Наслідки закінчення строку позовної давності визначені ст. 80 ЦК УРСР, згідно якої закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Чинним на час розгляду справи по суті Цивільним кодексом України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, згідно ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За правилами частин 4, 5 ст. 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Постановляючи рішення про поновлення строку позовної давності суд першої інстанції на зазначені вимоги цивільного законодавства, які діяли на час виникнення спірних відносин, а також на час розгляду справи судом уваги не звернув.

Так, відповідно до вказаних норм права, підставою для захисту порушеного права у разі спливу позовної давності є встановлення судом поважності причини пропуску позовної давності. При цьому законодавством, як чинним на час виникнення спірних відносин та і чинними на час розгляду справи, поновлення позовної давності не передбачено.

Крім того, у рази встановлення судом, що позивач дізнався про порушення його права в межах позовної давності, встановленої законом, позовна давність не вважається пропущеною. А тому висновок суду про наявність підстав для поновлення строку позовної давності у звязку із тим, що позивачка дізналась про порушення свого права лише в листопаді 2017 року суперечить зазначеним вище вимогам закону.

Однак, враховуючи, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачка визнала факт, що про наявність оспорюваного договору дарування вона знала з часу його укладення, перебіг строку позовної давності, відповідно до вимог ст.76 ЦК УРСР, виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, тобто з часу укладання договору.

Отже встановивши, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено порушення її права внаслідок укладення оспорюваного договору, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм процесуального права знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та є підставою, відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України, для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 21 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 25 травня 2018 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: І.В. Вейтас

ОСОБА_1