ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року

м.Суми

Справа №592/9425/17

Провадження № 22-ц/788/782/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кононенко О.Ю., Криворотенка В.І.,

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Управління «Центр надання адміністративних послуг»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми в складі судді Костенка В.Г. від 15 березня 2018 року, ухвалене у м. Суми, дата складення повного судового рішення 19 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 предявив до відповідача ОСОБА_2 даний позов, який мотивований тим, що сторони у справі зареєстровані у квартирі № 39, що знаходиться у будинку 13 по вул. Привокзальна у м. Суми. Наймачем квартири є позивач.

Відповідач ОСОБА_2 (мати позивача) забрала свої особисті речі та залишила квартиру. На протязі восьми місяців вона не проживає у спірному жилому приміщенні, не несе обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення, зокрема щодо оплати комунальних послуг, з реєстрації не знялась.

Посилаючись на зазначені обставини та статті 71, 72, 107 ЖК Української РСР, ОСОБА_1 просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції у жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала письмові заперечення на позов. Відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року, яке набрало законної сили, встановлено, що вона не проживає у спірній квартирі з поважних причин. ОСОБА_1 не передав їй ключі від замків, тим самим перешкоджає її вселенню до квартири, а тому вона пред'явила до суду позов про вселення (ас.37-39).

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 15 березня 2018 року відмовив у задоволенні позову.

Рішення мотивовано тим, що позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців.

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою №39, що знаходиться у будинку 13 по вул. Привокзальна у м. Суми.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд під час ухвалення оскарженого рішення не урахував відсутність відповідача у спірній квартирі понад вісім місяців, яка не вчиняла будь-яких дій щодо вселення, не несе витрати з утримання жилого приміщення і оплати комунальних послуг, а також причину неприязних відносин сторін у справі, якою є відмова наймача квартири приватизувати жиле приміщення. На його думку, суд неправильно оцінив докази і одночасно не допитав свідків для зясування причин розходжень у їхніх показаннях, як передбачено частиною 13 статті 230 ЦПК України. Суд.

Відповідач ОСОБА_2 подала в письмовій формі відзив на апеляційну скаргу, яку просила залишити без задоволення з тих підстав, що суд дійшов правильного висновку про її відсутність у спірній квартирі з поважних причин.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 і її представник адвокат ОСОБА_4 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 20 квітня 2018 року вказана справа визнана малозначною.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є наймачем двокімнатної квартири №39, житловою площею 25,0 кв. метрів, що знаходиться у будинку 13 по вул. Привокзальна у м. Суми. У квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, його дочка ОСОБА_5, яка народилася 09 жовтня 2009 року, і мати відповідач ОСОБА_2 Фактично у квартирі проживають позивач, його дочка і дружина ОСОБА_6, яка не зареєстрована в спірному жилому приміщенні. Ключі від замків вхідних дверей до квартири відповідач не має (ас.7, 10).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року скасовано рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 лютого 2017 року у справі № 592/11482/16-ц і ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зазначеній квартирі. Суд керувався тим, що ОСОБА_2 не користується жилим приміщенням понад встановлені законом строки з поважних причин (ас. 45, 46-47).

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд мотивував висновок тим, що позивач не довів, що встановлені попереднім судовим рішенням обставини щодо перешкод відповідачу в користуванні квартирою перестали існувати на час розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою, другою статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України (далі постанова), у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави,

передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача (п. 11 постанови).

Установлено, що предметом позову є визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з підстав, передбачених як ст. 71 ЖК, так і ст. 107 ЖК.

З огляду на матеріали справи квартира №39 знаходиться в будинку державного житлового фонду № 13 по вул. Привокзальна, 13 м. Суми, не є приватизованою.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року, що набрало законної сили, відповідач ОСОБА_2, яка є особою з інвалідністю 2 групи, в спірній квартирі не проживає з 2002 року, тобто понад шість місяців, з поважних причин, якими є перешкоди з боку позивача ОСОБА_1, оскільки останній змінив замки на дверях до квартири, від яких не передав ключі матері; вселив у квартиру свою дружину.

За правилом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин факт відсутності ОСОБА_2 у квартирі понад встановлені законом строки з поважних причин, а саме з 2002 року до 04 травня 2017 року, не підлягає доказуванню.

Після набрання рішенням законної сили відповідач також позбавлена можливості користуватися спірним жилим приміщенням, оскільки наймач квартири, який проходить військову службу за контрактом, не передав їй ключі від замків вхідних дверей до квартири. Ці обставини особою, яка подала апеляційну скаргу, не спростовані.

Крім того, установлено, що не проживання відповідача обумовлено неприязними відносинами сторін через недосягнення згоди щодо приватизації житла.

Ця обставина визнається особою, яка подала апеляційну скаргу, і підтверджена представником позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Отже, установивши, що ОСОБА_2 не користується спірним жилим приміщенням з поважних причин, вірно застосувавши до спірних правовідносин ст. ст. 71, 72 ЖК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, що ОСОБА_2 не несе витрати щодо утримання житла, не заявляє своїх прав на житлову площу тощо, не спростовують висновків суду про недоведеність позовних вимог, оскільки у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі ст. 71 ЖК України слід встановити факт відсутності члена сім'ї наймача у жилому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин. Проте такий факт позивачем не доведений і судом не встановлений, а тому довід скарги слід відхилити.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Тобто, доказуванню підлягає факт вибуття саме на постійне проживання.

Оскільки судом установлено, що позивач чинить перешкоди матері у проживанні в спірній квартирі (не дає ключі від нових замків, вселив дружину до приміщення тощо), тобто її вибуття в інше жиле приміщення повязане з об'єктивними поважними причинами, визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстав, передбаченою частиною другою статті 107 ЖК України, відсутні.

Установлені обставини не свідчить про вибуття ОСОБА_2 на постійне проживання в інше жиле приміщення.

Посилання у скарзі на факт проходження позивачем військової служби за контрактом з 04 серпня 2016 року не спростовує висновків суду про поважні причини відсутності в жилому приміщенні відповідача, яка не має ключа від замків.

Довід скарги про порушення судом частини 13 статті 230 ЦПК України, згідно з якою суд може одночасно допитати свідків для з'ясування причин розходжень у їхніх показаннях, на правильність висновку суду про недоведеність позовних вимог не впливає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; правильно визначився з характером спірних правовідносин, до яких застосував закон, який підлягав застосуванню; оцінив докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст.375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

ОСОБА_7

Дата складення повного судового рішення 31 травня 2018 року

ОСОБА_8Біляєва