Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 725/2785/16-ц

провадження № 61-11072 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - адвокат ОСОБА_4,

відповідач - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25 жовтня 2016 року у складі судді Іщенко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Одинака О.О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 7 грудня 2015 року позивач на підставі договору про надання правової допомоги із ОСОБА_4 направив до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області адвокатський запит №07/01-12/15, в якому просив надати належним чином засвідчені копії документів: копію акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, державних стандартів і правил за результатами позапланової перевірки щодо об'єкта «Реконструкція власних приміщень з надбудовою на АДРЕСА_1»; копію припису про зупинення підготовчих та будівельних робіт, наданого ОСОБА_6; копію припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, державних стандартів і правил стосовно ОСОБА_6; копію протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_6; копію постанови у справі про адміністративне правопорушення, відповідно до якої справу про адміністративне правопорушення щодо посадової особи ОСОБА_6 закрито. У вказаному запиті було зазначено, що відповідь на нього необхідно надіслати не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Зазначений запит отримано Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області 09 грудня 2015 року, однак відповіді на нього позивачу не надіслано. У зв'язку із ненаданням відповіді на адвокатський запит від 07 грудня 2015 року ОСОБА_4 зазнав моральних та душевних хвилювань, змушений був докладати певних зусиль для поновлення своїх порушених прав, витрачати свій час на участь у судових засіданнях. Водночас внаслідок протиправних дій посадових осіб Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області було принижено ділову репутацію позивача, оскільки останній не зміг своєчасно та повною мірою надати належну правову допомогу своєму клієнту - ОСОБА_4 Разом з тим, відповідачем завдано ОСОБА_4 майнову шкоду, яка полягає у витратах на проїзд до Вінницького апеляційного адміністративного суду представника ОСОБА_7, що підтверджується відповідними чеками (№423173, №571303, №217374).

Зважаючи на викладене, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди за приниження ділової репутації адвоката та 231,47 грн майнової шкоди.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25 жовтня 2010 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив з того, що позивачем не надано належних доказів завдання позивачу моральної та матеріальної шкоди незаконними діями посадових осіб Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області, Державної казначейської служби України.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 жовтня 2016 року змінено. Доповнено мотивувальну частину рішення посиланням на статті 1166, 1173 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV(далі - ЦК України). В іншій частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин статті 1166, 1173 ЦК України. Разом з тим, апеляційний суд зазначив, що витрати позивача, понесені ним на оплату проїзду до міста Вінниці його представником ОСОБА_7 у зв'язку з розглядом адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

28 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У поданій у грудні 2016 року касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25 жовтня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року та ухвалити рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції порушено частину першу статтю 157 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до якої суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Вказане порушення залишено поза увагою судом апеляційної інстанції. Водночас суди не застосували положення статті 20, 269, 273, 276, 299 ЦК України, які поширюються на спірні правовідносини. Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та не застосували його до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 липня 2015 року на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №420 ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_4 договір про надання правової допомоги. Виконуючи взяті на себе обов'язки згідно із вказаним договором, позивач 07 грудня 2015 року звернувся із адвокатським запитом №07/01-12/15 на отримання інформації до відповідача. Згідно із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 07 грудня 2015 року №900, вказаний запит відповідачем отримано 09 грудня 2015 року (а. с. 9). Однак Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області відповідь позивачу на адвокатський запит не надано.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року дії Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області щодо ненадання інформації на зазначений адвокатський запит визнано протиправними (а. с. 13-14).

Частина перша статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи (частина третя статті 87 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять ( частина друга статті 91 КАС України).

Визначені види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством.

Частиною першою статті 94 КАС України встановлено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 168 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (стаття 22 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні з посиланням на вказані норми КАС України та встановлені обставини справи зазначив, що витрати позивача, понесені ним на оплату проїзду до міста Вінниці його представника ОСОБА_7 у зв'язку з розглядом адміністративної справи за його позовом, не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, а є витратами, пов'язаними з розглядом справи, а вказане питання може бути вирішене шляхом ухвалення додаткового рішення Вінницьким апеляційним адміністративним судом у справі №824/17/16-а за позовом ОСОБА_4 до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання дій відповідача протиправними.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Відповідно до статті 3 Конституції України та статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У позовній заяві позивач, посилаючись на частину другу статті 23 ЦК України виділив пункт четвертої цієї статті, відповідно до якого моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд повинен з'ясувати: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору та дійшов висновку, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди через її недоведеність.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову в позові.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої інстанції розумного строку розгляду справи не впливають на висновки судів, враховуючи предмет та підстави позову.

Посилання в касаційній скарзі на приниження ділової репутації заявника, оскільки він як адвокат не зміг надати належну правову допомогу клієнту не спростовують висновків судів, так як ОСОБА_4 не навів судам аргументи і доводи, яким чином протиправними діями відповідача була принижена суспільна оцінка його ділових і професійних якостей у зв'язку з наданням правової допомоги ОСОБА_4

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик