Справа № 761/5583/18
Провадження № 2/761/4348/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС», третя особа - Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» Толкач Костянтин Ігорович, про поновлення на роботі, зобов'язання виплатити заборгованість по заробітній платі, стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

16.02.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС», згідно якого просить: поновити її на посаді інспектора з кадрів ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС»; зобов'язати ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» виплатити заборгованість по заробітній платі за 2017 рік в розмірі 28 287,43 грн.; виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки; стягнути з ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов'язати ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.; стягнути з ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з Наказом №29/12/1-К від 29.12.2017 року (надалі - Наказ) позивача було звільнено з посади інспектора з кадрів ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» у зв'язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Разом з тим, позивач вважає своє звільнення з займаної посади незаконним, безпідставним та таким, що було проведено відповідачем з численними порушеннями вимог трудового законодавства України.

Так, позивач вказує, що відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 47, 149 КЗпП України, не було видано їй наказу про звільнення, а також не ознайомлено під підпис про накладення вказаного дисциплінарного стягнення.

При цьому, на думку позивача, викладені в Наказі висновки про її відсутність на роботі без поважних причин є хибними, адже, враховуючи рейдерський захват ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» та зміну адресу місцезнаходження підприємства, вона, будучи не повідомленою про прийняте рішення, не мала змоги виходити на роботу.

Крім того, як на підставу для стягнення з відповідача суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав, вона відчуває довготривалі моральні страждання, переживання, порушення звичайного ритму життя та перебуває у постійній нервовій та психологічній напрузі.

Ухвалою від 19.02.2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, а розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

03.05.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовної заяву, згідно змісту якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства України.

11.05.2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив, згідно якої позивач просить суд не брати до уваги відзив відповідача на позов, як такий, що не відповідає дійсним обставинам справи.

22.05.2018 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, зміст яких, фактично, повторює викладене в відзиві на позов.

За вказаних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно з Наказом №29/12/1-К від 29.12.2017 року (надалі - Наказ) ОСОБА_1 було звільнено з посади інспектора з кадрів ТОВ «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» у зв'язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається зі змісту Наказу, підставами для звільнення позивача слугували Табель обліку робочого часу, Акти про встановлення факту прогулу ОСОБА_1 без поважних причин №01 від 01.11.2017 року, №06 від 07.11.2017 року, №11 від 08.11.2017 року, №16 від 09.11.2017 року, №21 від 10.11.2017 року, №26 від 13.11.2017 року, №32 від 14.11.2017 року, №38 від 15.11.2017 року, №44 від 16.11.2017 року, №50 від 17.11.2017 року, №56 від 20.11.2017 року, №62 від 21.11.2017 року, №68 від 22.11.2017 року, №74 від 23.11.2017 року, №80 від 24.11.2017 року, №86 від 27.11.2017 року, №92 від 28.11.2017 року,№98 від 29.11.2017 року, №104 від 30.11.2017 року, №110 від 01.12.2017 року, №116 від 04.12.2017 року, №122 від 05.12.2017 року, №128 від 06.12.2017 року, №134 від 07.12.2017 року, №140 від 08.12.2017 року, №146 від 11.12.2017 року, №152 від 12.12.2017 року, №158 від 13.12.2017 року, №164 від 14.12.2017 року, №170 від 15.12.2017 року, №1676 від 18.12.2017 року, №182 від 19.12.2017 року, №188 від 20.12.2017 року, №194 від 21.12.2017 року, №200 від 22.12.2017 року, №206 від 25.12.2017 року, №212 від 26.12.2017 року, №218 від 27.12.2017 року, №224 від 28.12.2017 року, №230 від 29.12.2017 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилалась на поважність своєї відсутності на роботі через рейдерський захват підприємства, а також на порушення відповідачем вимог ст.ст. 47, 149 КЗпП України щодо обов'язковості видачі звільненому працівникові копії наказу про звільнення та ознайомлення останнього під підпис про накладення такого дисциплінарного стягнення.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, як вже зазначалось вище, позивач обґрунтовує поважність своєї неявки на роботу рейдерським захватом підприємства та необізнаністю про нову адресу його місцезнаходження.

Проте, будь-яких доказів, які б підтверджували поважність відсутності позивача на роботі, матеріали справи не містять.

Натомість, про відсутність позивача на роботі без поважних причин свідчать складені відповідачем акти, зазначені в наказі як підстави для її звільнення з посади у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Крім того, слід зазначити, що посилання позивача на ті обставини, що відповідачем в день звільнення не було видано їй наказу про звільнення, невпливають на вирішення питання щодо законності звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, а тому, з огляду на роз'яснення, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, вони не приймаються судом до уваги при вирішенні даної позовної вимоги.

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки, адже, в силу вищенаведених вимог цивільного процесуального законодавства України, зокрема ст. 78 ЦПК України, розрахунково-платіжні відомості, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не є належним та допустимим доказом існування заборгованості відповідача перед позивачем як по заробітній платі, так і по невикористаним дням відпустки.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа, яка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

При цьому, обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, оскільки позивачем не доведено протиправність дій відповідача щодо його звільнення, суд вважає, що у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як вже зазначалось вище, позивача було звільнено з займаної ним посади 29.12.2017 року.

При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач, не ознайомивши позивача з наказом про її звільнення в день звільнення, надіслав вказаний наказ останній по пошті.

Проте, з позовними вимогами про поновлення на роботі позивач звернувся до суду лише 16.02.2018 року, тобто з пропуском тримісячного терміну, встановленого вимогами ст. 233 КЗпП України.

В свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити, що норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника

Водночас, при зверненні до суду з даними позовними вимогами клопотань про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлялось, а також не надано жодних доказів на підтвердження неможливості звернутись до суду із позовом у встановлений строк.

Між тим, у п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, судам роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Окрім того, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року №6-12356св15).

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із його необґрунтованістю, то зазначене слугує самостійною підставою для відмови в задоволенні позову при пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 - 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» (місцезнаходження: м.Київ, вул. Вознесенський узвіз, 14, оф. 16/44), третя особа: Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗВ'ЯЗОКТЕХСЕРВІС» Толкач Костянтин Ігорович, про поновлення на роботі, зобов'язання виплатити заборгованість по заробітній платі, стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м.Києва

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22.05.2018 року.

Суддя: