Ухвала

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/539/16-ц

провадження № 61-18362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», товариство з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи повідомлення про вступ у справу заступника прокурора Волинської області Голинського Ярослава Олеговича у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь» про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року у складі суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь» (далі - ТОВ «Готельний комплекс «Волинь») про визнання поруки ОСОБА_4 за договором поруки № 86908Р2 від 06 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 припиненою з 08 грудня 2009 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» укладено кредитний договір №86908К5.

06 червня 2008 року з метою забезпечення кредитного зобов'язання між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 86908Р2.

ОСОБА_4 вказував, що договір поруки припинився 08 грудня 2009 року на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки 08 грудня 2009 року між кредитором та позичальником, без згоди поручителя, укладено додатковий договір № 86908К5-2, згідно якого визначено додаткову підставу збільшення розміру процентної ставки; встановлено щомісячний мінімальний розмір відсотків та комісій (мінімальний платіж) за кредитом на рівні еквіваленту 90 000,00 грн, але не менше нарахованої суми за попередній місяць, якого раніше не було; збільшено розмір щомісячних платежів за кредитним договором.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено, визнано поруку ОСОБА_4 за укладеним 06 червня 2008 року договором поруки №86908Р2 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 припиненою з 08 грудня 2009 року.

Рішення мотивоване тим, що укладений 08 грудня 2009 року додатковий договір містить визначення терміну «чисті грошові потоки», а також відповідальність позичальника у вигляді збільшення процентної ставки на два процентних пункти, якщо останній не виконає умови встановлені пунктом 5.1.3.10 щодо підтримання з 01 грудня 2009 року не менше ніж 80% чистих грошових потоків на рахунках позичальника, яка відкриті в ПАТ «Укрексімбанк». Визначення поняття терміну «загальні грошові потоки», що мало місце у кредитному договорі на момент його укладення, а також підстави за яких настає відповідальність позичальника у випадку не підтримання їх розміру, та поняття терміну «чисті грошові потоки», що визначено додатковим договором, а також підстави та обсяг відповідальності у випадку не підтримання позичальником їх розміру, є різними поняттями та підставами для застосування до позичальника відповідальності у випадку недотримання умов кредитного договору, передбачених пунктами 5.1.3.7. та 5.1.3.10. та можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, суд вказав, що зміни до умов кредитного договору, які внесені додатковим договором від 08 грудня 2009 року, стосувалися порядку погашення процентів нарахованих за період з листопада 2009 року та по травень 2010 року, стали підставою для збільшення розміру мінімальних щомісячних платежів, а тому і збільшилась відповідальність, у разі порушень в їх сплаті. Оскільки поручитель згоди на відповідні зміни не надавав, то суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

При відмові у застосуванні строків позовної давності, суд вказав, що не знайшла свого підтвердження обставина обізнаності поручителя щодо внесених змін у кредитний договір по за цих строків.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року скасоване та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування статті 559 ЦК України немає. Тому за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя в задоволенні позову про визнання поруки припиненою слід відмовити. При цьому апеляційний суд застосував висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

У липні 2017 року ОСОБА_4, через представника ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2017 року ПАТ «Укрексімбанк» надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і оскаржене рішення залишити без змін.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

У грудні 2017 року заступник прокурора Волинської області Голинський Я. О. звернувся із повідомленням про вступ у справу № 752/539/16-ц.

Повідомлення мотивоване тим, що рішення у цій справі стосується виконання судового рішення за позовом прокурора Волинської області та може вплинути на інтереси держави. Також прокурор вказує, що засновником публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для вступу у справу заступника прокурора Волинської області з таких мотивів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 2 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження.

Тлумачення абзацу 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» свідчить, що на рівні імперативної норми встановлена недопустимість здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Європейського суду з прав людини зауважує, що просте повторення прокурором доводів відповідачів з питань права, виглядає безглуздим, якщо воно не спрямоване на здійснення впливу на суд. Тому втручання прокурора на стадії касаційного розгляду справи заявниці завдало шкоди зовнішніми ознаками справедливого судового розгляду і принципу рівності сторін (MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 38, 39, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Таким чином, колегія суддів вважає що відсутні причини для вступу у справу прокурора на стадії касаційного перегляду цивільної справи № 752/539/16-ц. Тому слід відмовити у задоволенні повідомлення заступника прокурора Волинської області Голинського Я. О. про вступ у справу № 752/539/16-ц.

Керуючись статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», статтями 260, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні повідомлення заступника прокурора Волинської області Голинського Ярослава Олеговича про вступ у справу № 752/539/16-ц за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь» про визнання поруки припиненою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель