Справа № 591/6373/17
Провадження № 2/591/584/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого судді Грищенко О.В., секретаря судового засідання Антипенко Н.О. розглянувши, без участі сторін, у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу №591/6373/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки,
Представник позивача в судове засідання не зявився, про розгляд справи сповіщений належним чином.
Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, про розгляд справи сповіщені належним чином, заяви про відкладення розгляду справи від них не надходили, відзив на позовну заяву до суду не направляли.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього не надходили.
Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг уклав з позивачем договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 750/4-4186 від 20.09.2006 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 200000, 00 грн. (т.1 а.с.7-11).
Відповідно до умов договору відповідач ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання щомісячно сплачувати кредит, відсотки за користування кредитними коштами.
Відповідно до умов іпотечного договору від 20.09.2006 року, який ОСОБА_2 уклав з ПАТ «Укрсоцбанк», в забезпечення виконання умов кредитного договору№ 750/4-4186 від 20.09.2006 року, відповідач ОСОБА_2 передає Банку нерухоме майно, а саме: чотирикімнатну квартиру загальною площею 94,93 кв. м, за адресою м. Суми, вул. Коротченка ДемянаАДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2000 року. Вартість предмету іпотеки за згодою сторін складає 250000 грн. (т. 1 а.с.8-10).
Позивачем на адресу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 направлялась письмова вимога про усунення порушень виконання умов кредитного договору, і повідомлялося, що у разі невиконання цієї вимоги Банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.27-28).
Як вбачається із наданого позивачем до суду звіту про оцінку майна від 22.11.2017 року, ринкова вартість квартири № 155 загальною площею 94,93 кв.м, що розташована в м. Суми, вул. Івана Сірка (колишня назва ОСОБА_5яна ОСОБА_5) буд.2, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири серії АВІ № 564160 від 31 січня 2000 року, складає 687958 грн. (т. 1 а.с.181-231).
Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у випадку прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Відповідно до ст. 589 ЦПК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 2 ст. 590 ЦПК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 7 Закону України Про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині.
Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно з ст. 37 Закону України Про іпотеку іпотекодержатель може задовольнити забезпечене іпотекою зобовязання шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодрежатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.
Статтею 35 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі порушення основного зобовязання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушень.
Відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між сторонами, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки в таких випадках: в разі невиконання боржником основного зобовязання; у разі виконання або неналежного виконання іпотекодацем умов іпотечного договору; в інших випадках, передбачених договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене, згідно умов Договору, укладеного між сторонами, шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, в порядку, встановленому ст. 37 Закону України Про іпотеку.
Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
При цьому у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).
Отже, заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту.
Зазначеними нормами закону та положеннями договору іпотеки необхідно, на думку суду, керуватися, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Саме така правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 16 липня 2014 року та в постанові від 15 квітня 2015 року.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Квартира (предмет іпотеки) придбавалась за рахунок коштів отриманих за кредитним договором, та є забезпеченням належного виконання зобов'язання. А тому, звертаючись до суду із зазначеним позовом про виселення із квартири, позивач, не зазначає іншого постійного житла, у яке має бути виселено відповідачів.
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Зазначена правова позиція щодо застосування ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі №6-39 цс 15, яка згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки.
Також, договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, реєстрація осіб у квартирі, що є предметом іпотеки, є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири, що знаходиться за адресою : м.Суми, вул. Д. Коротченка, 2, м. Суми, підлягають повному задоволенню.
На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дольовому порядку підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2375 грн. 77 коп., з кожного по 1187,88 грн. , та з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1600 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України,
Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (зареєстрована за адресою : м.Суми, вуд. ОСОБА_5АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) з квартири, що знаходиться за адресою : м.Суми, вул. .ОСОБА_5, 2, м. Суми
Заочне рішення може бути переглянуте Зарічним районним судом м. Суми за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Зарічного районного суду м. Суми протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивачем рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 18 травня 2018 року.
До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.В.Грищенко