Справа № 346/1533/18
Провадження № 2/346/1108/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого судді Веселова В.М.,

секретаря Максимюк М.А.

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, у якому просить визнати за ним право власності на на 1/2 частину квартири № 2 будинку за № 2 по вул.Січових Стрільців в м. Коломия Івано-Франківської області та стягнути з відповідачки понесені судові витрати оплату судового збору 1662 грн. 45 коп.

Заявлений позов обґрунтовує тим, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 26.05.2009 р. Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.03.2017 р. шлюб було розірвано, двох малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 залишено проживати з відповідачкою. У період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений 11.10.2011 року приватним нотаріусом за реєстровим номером № 2024. По даному договору продавцем квартири була ОСОБА_5, а покупцем відповідачка ОСОБА_2 20 серпня 2013 року даний договір було зареєстровано за відповідачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спірна квартира знаходиться на другому поверсі багатоквартирного будинку і технічно поділити її в натурі неможливо, а частка кожного становить 1/2 частину даної квартири, а тому просить визнати за ним право власності на його 1/2 частку даної квартири. Для покупки цієї квартири він двічі брав кредитні кошти в кредитній спілці,які справно погашав, будучи приватним підприємцем. На даний час він близько як 6 місяців в спірній квартирі не проживає. В судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, вказала, що хоча квартира і придбана в шлюбі, однак частково кошти на дану квартиру були надані як позика її батьками позивачу на придбання квартири в сумі 5000 дол. Відповідно вважає, що позивач може претендувати на свою частку після повернення її матері 5000 дол.США. Крім цього, вказує,що позивач взагалі не сплачує за квартиру комунальні послуги. В подальшому, в судовому засіданні 31 травня 2018 року, відповідачка визнала позовні вимоги, вказала,що вважає,що вона разом з позивачем має право на 1/2 частину спірної квартири, і готова сплатити вартість цієї 1/2 частки позивачу.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26.05.2009 р. по 27.03.2017 року. Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.03.2017 р. шлюб було розірвано. Сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які проживають з відповідачкою.

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя сторін є квартира АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений 11.10.2011 року приватним нотаріусом Базюк за реєстровим номером № 2024. По даному договору продавцем квартири була ОСОБА_5, а покупцем відповідачка ОСОБА_2В.(а.с. 6-7).

20 серпня 2013 року даний договір було зареєстровано за відповідачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 8).

Згідно вищевказаних документів та технічного паспорта на квартиру, виданого Коломийським мБТІ 06.10.2011 року, спірна квартира загальною площею 110,8 кв.м., житловою площею 64,7 кв.м., складається з трьох кімнат, кухні, ванної, туалету, лвох коридорів, комори, балкону (а.с. 9-10).

Вказані обставини, сторонами не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох».

Відповідно до п.25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК , за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того , на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня2016 року у справі № 6-539цс16. ВС вказав, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок кредитних коштів автомобіль виникає також і зобов'язання у вигляді повернення кредиту та, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Фактично, встановивши, що кредитна заборгованість за придбаний спірний автомобіль у період шлюбу була погашена не повністю - частково, що також зазначала особисто й позивач, суд апеляційної інстанції не з'ясував та не встановив розмір кредитної заборгованості на момент припинення шлюбних відносин.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є:

час набуття майна;

кошти, за які воно було набуте (джерело набуття);

мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст.60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснення сторін, спірна квартра була набута сторонами під час шлюбу, мета придбання - спільне проживання однією сімєю в даній квартирі, а джерелом набуття квартири були кошти, обидвох сторін позову, які на час придбання квартири були однією сімєю. Бажання відповідачки оплатити вартість 1/2 частини спірної квартири суд бере до уваги, однак позивач в судовому засіданні категорично відмовився від отримання коштів від вартості 1/2 частини спірної квартири, що є його правом. Крім цього, відповідачка не внесла попередньо на депозитний рахунок судової установи відповідної суми коштів.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З огляду на вищенаведені правові позиції, відповідачка не надала суду докази того,що спірна квартира була придбана за кошти її батьків. Так само, твердження відповідачки про несплату позивачем комунальних послуг жодним чином не впливають на вирішення даного спору по суті, однак, суд зауважує, що позивач в спірній квартирі не проживає і комунальними послугами не користується.

Щодо вимоги відповідачки про повернення позивачем 5000 дол.США її матері,то відповідачка не надала суду жодного письмового договору позики чи розписки про те,що її мати надала позику позивачу у вищевказаній сумі.

В звязку з задоволенням позовних вимог з відповідачки слід стягнути в користь позивача половину судових витрат по сплаті судового збору.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 60, 61, 68, 69, 70, 71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11,правових позицій ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16, та ВС від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня2016 року у справі № 6-539цс16, керуючись ст.ст. 263-265,411 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину квартири № 2 будинку за № 2 по вул.Січових Стрільців в м. Коломия Івано-Франківської області.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати позивачем оплату судового збору 831 грн. 22 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Повний текст судового рішення складено 31 травня 2018 р.

Суддя Веселов В. М.