Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 750/4753/17

провадження № 61-1084 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - Чернігівський дошкільний навчальний заклад №52 «Сонечко» Чернігівської міської ради,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2017 року у складі судді Литвиненко І. В. та на ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2017 року у складі колегії суддів Харченко Л. К., Лакізи Г. П., Скрипки А. А.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Чернігівського дошкільного навчального закладу № 52 «Сонечко» Чернігівської міської ради (далі - ЧДНЗ № 52 «Сонечко») та просила: визнати незаконним наказ від 16 лютого 2017 року № 4-к; зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення з роботи ОСОБА_4 шляхом внесення запису до її трудової книжки про звільнення з посади помічника вихователя для дітей віком до трьох років з 16 лютого 2017 року на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); стягнути 26 863,85 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2510 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що вона працювала в ЧДНЗ № 52 «Сонечко» з 24 лютого 1975 року до 16 лютого 2017 року на посаді помічника вихователя для дітей до трьох років.

Наказом ЧДНЗ № 52 «Сонечко» від 25 січня 2017 року № 1-к вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, однак вважає, що не порушувала обов'язки, покладені на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

17 лютого 2017 року ЧДНЗ № 52 «Сонечко» ознайомив ОСОБА_4 з наказом від 16 лютого 2017 року № 4-к про звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Також ОСОБА_4 зазначала, що ЧДНЗ № 52 «Сонечко» своєчасно не провів з нею розрахунок при звільненні, не виплатив компенсацію за невикористану відпустку та не оплатив лікарняні листи, а також, що формулювання причин звільнення порушило її нормальний спосіб життя, вона перебувала в стані постійного стресу, що завдало їй моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 784,26 грн середньої заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_4 проведене з дотриманням вимог законодавства та є законним, у зв'язку з чим підстави для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, а причина пропуску строку на звернення до суду з вимогою змінити формулювання підстави звільнення є неповажною, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому, розрахунок при звільненні було затримано на 6 днів, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час такої затримки, однак, тривалість порушення права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні є незначною, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 була завдана моральна шкода.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції всебічно дослідив докази у справі та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки наявні правові підстави лише для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення ОСОБА_4

27 листопада 2017 року адвокат ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на зазначені судові рішення та просила скасувати їх, оскільки вони прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» 17 січня 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

26 січня 2018 року суддею Верховного Суду відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 338 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 24 лютого 1975 року ОСОБА_4 була прийнята на роботу в ЧДНЗ № 52 «Сонечко» прибиральницею. Наказом від 30 березня 2011 року № 2-к була переведена на посаду помічника вихователя та цього ж дня ознайомилася з Посадовою інструкцією помічника вихователя для дітей віком до трьох років (далі - Посадова інструкція).

ОСОБА_4 неодноразово порушувала правила внутрішнього трудового розпорядку та неналежним чином виконувала свої обов'язки, а саме: не дає дітям дієтичне харчування, чим порушує вимоги наказу від 21 вересня 2016 № 133, виводячи дітей на прогулянку, не їх одягає відповідно до погодних умов та порушує санітарно-гігієнічні норми догляду за дітьми, що загрожує їхньому здоров'ю. Зазначені факти підтверджуються наявними в матеріалах справи зошитами санітарного стану, неодноразовими заявами батьків дітей та колективними заявами щодо порушення відповідних правил.

Надані вихователями та керівництвом ЧДНЗ № 52 «Сонечко» рекомендації щодо належного виконання обов'язків ОСОБА_4 до уваги не взяла.

Наказом ЧДНЗ № 52 «Сонечко» від 25 січня 2017 року № 1-к ОСОБА_4 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності з накладенням стягнення у вигляді догани за неодноразове порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та неналежне виконання своїх обов'язків.

Протягом січня-лютого 2017 року ОСОБА_4 продовжила неналежно виконувати свої обов'язки, що виражалося в недотриманні санітарно-гігієнічних норм догляду за дітьми ясельної групи, а також у відмові перебувати з підгрупою дітей під час проведення вихователем занять з іншою підгрупою. Такі діє порушують положення пунктів 2.2, 2.3, 2.4, 2.7, 2.11, 2.14 Посадової інструкції ОСОБА_4

14 лютого 2017 року ЧДНЗ № 52 «Сонечко»направивдо профспілкового комітету подання на отримання згоди на звільнення ОСОБА_4 як такої, яка не виконує своїх обов'язків.

15 лютого 2017 року на засіданні профспілкового комітету ОСОБА_4 було запропоновано переведення на іншу посаду, не пов'язану з роботою з дітьми, однак вона відмовилася, в зв'язку з чим за результатами вказаного засідання прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, що підтверджується протоколом засідання профспілкового комітету від 15 лютого 2017 року № 25.

16 лютого 2017 року на підставі наказу від 25 січня 2017 року № 1-к та рішення профспілкового комітету від 15 лютого 2017 року ЧДНЗ № 52 «Сонечко» видав наказ № 4-к про звільнення ОСОБА_4 з посади за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків.

17 лютого 2017 року ОСОБА_4 була ознайомлена з даним наказом та цього ж дня отримала трудову книжку.

Згідно з довідкою Управління освіти Чернігівської міської ради від 24 травня 2017 року виплата ЧДНЗ № 52 «Сонечко» всіх сум, що належать ОСОБА_4 при звільненні, була проведена 22 лютого 2017 року, а кошти за рахунок Фонду соціального страхування зараховані на її картковий рахунок 06 березня 2017 року.

Відповідно до акта перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 25-01-006/0188, припису Управління держпраці в Чернігівській області № 25-01-006/0094 та постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2017 року ЧДНЗ № 52 «Сонечко» порушив вимоги статті 116 КЗпП України та здійснив виплату заробітної плати при звільненні лише 22 лютого 2017 року - через 6 днів після звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України працівник може бути звільнений за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку.

За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9).

Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ЧДНЗ № 52 «Сонечко» встановлено, що працівники дошкільного навчального закладу зобов'язані працювати сумлінно, виконувати вимоги виробничої санітарії, своєчасно, чітко та якісно виконувати розпорядження адміністрації, бути уважними до дітей, членів колективу та батьків.

Відповідно до пунктів 2.2, 2.3, 2.4, 2.7, 2.11, 2.14 Посадової Інструкції помічник вихователя забезпечує гігієнічний догляд за дітьми, забезпечує охорону життя та здоров'я дітей у дошкільному закладі, бере участь в організації харчування дітей, зокрема, доставляє їжу з харчоблоку до групи, роздає їжу, допомагає вихователю годувати дітей, забезпечує санітарний стан приміщення та обладнання групи. Згідно з розділом 4 Посадової інструкції помічник вихователя несе відповідальність за неякісне виконання своїх завдань та обов'язків, неналежне виконання вимог, зазначених статутом та правилами внутрішнього розпорядку дошкільного закладу.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не була запрошена та не була присутня на засіданні профспілкового комітету, оскільки відповідно до протоколу від 15 лютого 2017 року № 25 вона була присутня на цьому засіданні.

Правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звільнення ОСОБА_4 було проведене з дотриманням вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 зазначає, що ОСОБА_4 була позбавлена можливості вчасно звернутися до суду з вимогою про зміну формулювання причин звільнення, оскільки загубила паспорт, а тому не могла подати заяву на отримання безоплатної правової допомоги, однак, указані доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, правильним є висновок суду першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_4 отримала новий паспорт 17 березня 2017 року та могла до спливу передбаченого місячного строку звернутися до суду, проте звернулася лише через 2 місяці - 18 травня 2017 року.

Окрім того, відповідно до «Методичних рекомендацій щодо організації надання безоплатної вторинної правової допомоги місцевими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги», затверджених наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 26 червня 2015 року № 160, для звернення до центру надання безоплатної правової допомоги замість паспорта можна подати інший документ, що посвідчує особу, в зв'язку з чим посилання адвоката в касаційній скарзі на статтю 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що посвідчують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» не заслуговує на увагу.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Ураховуючи вказані положення, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що оскільки наказ про звільнення прийнятий з дотриманням вимог законодавства, ОСОБА_4 не поновлена на попередній роботі, а тому правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

З огляду на викладене правильним є висновок судів про наявність правових підстав для стягнення з ЧНДЗ № 52 «Сонечко» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за 6 днів затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, розмір якої визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_4 була звільненна з посади 16 лютого 2017 року, а виплата заробітної плати при звільненні була здійснена 22 лютого 2017 року, в зв'язку з чим правильним є висновок судів про те, що тривалість затримки у виплаті була незначною та не призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та не вимагала від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання представника ОСОБА_4 в касаційній скарзі на те, що позивачу не була виплачена компенсацію за невикористану відпустку та не оплачені лікарняні листи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним наказу про звільнення, в зв'язку з чим підстави для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, визнання поважною причини пропуску місячного строку для звернення до суду з вимогою про зміну підстави звільнення з посади, відшкодування моральної шкоди та висновку про наявність правових підстав для стягнення середньомісячного заробітку за 6 днів затримки в його виплаті при звільненні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат