Справа № 463/5012/17 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/783/959/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Фейір К.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон дітей без згоди батька,-

В С Т А Н О В И Л А:

10.10.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила надати їй дозвіл на оформлення всіх пов`язаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди відповідача та надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України за кордон до Федеративної Республіки Німеччина малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу відповідача у період з 29 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року та в період з 02 червня 2018 року по 01 серпня 2018 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона в період з 2010 року по 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У них є двоє спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем. Відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей із нею за кордон, зокрема в період зимових та літніх канікул, у зв`язку з чим отримати від нього нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон є неможливим. Вважає, що позиція батька шкодить інтересам дітей та порушує право дітей на повноцінний та гармонійний розвиток їх особистості, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Як на підставу позову звертає увагу на положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року, а також на положення ст. 7, ч. 2 ст. 155 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в частині необхідності врахування інтересів дітей.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 січня 2018 року позов задоволено частково. Надано дозвіл ОСОБА_1 на оформлення всіх пов`язаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_2 .

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Федеративної Республіки Німеччина малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 у період з 01 липня 2018 року по 01 серпня 2018 року з обов`язковим поверненням дітей до України.

В решті вимог відмовлено у зв`язку з їх безпідставністю.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що відповідач ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України, зокрема в період зимових та літніх канікул. Така позиція батька шкодить дітям. Вважає, що судом не враховано пояснень позивача щодо неможливості станом на час судового розгляду справи конкретизувати період початку весняних канікул у дітей. Скаржник просить рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 січня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. В решті рішення просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що сторони в період з 2010 року по 2015 рік перебували у зареєстрованому шлюбі.

09.11.2016 року ОСОБА_1 уклала шлюб із громадянином ФРН ОСОБА_6 , що пітверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 09.11.2016 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками двох малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що пітверджується копіями свідоцтв про їх народження Серії НОМЕР_2 від 31.08.2016 року та Серії НОМЕР_3 від 31.08.2016 року.

Встановлено, що діти зареєстровані та проживають за місцем реєстрації та фактичного проживання відповідача.

Згідно довідки ПП «Азбука Світу» № 24-05/09/17 від 05.09.2017 року діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з 02.09.2017 року проходять курс вивчення німецької мови у ПП «Азбука Світу».

Листом від 28.08.2017 року діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 запрошені разом із матір`ю її чоловіком ОСОБА_7 для багаторазових відвідин у Німеччину загальною тривалістю 76 днів в період з 23.12.2017 року по 06.01.2018 року (15 днів) та з 02.06.2018 року по 01.08.2018 року (61 день) з гарантією оплати всіх витрат, пов`язаних із цим.

Листом від 28.09.2017 року підтверджено бронювання готелю на території ФРН (двох двомісних номерів) в період з 15.07.2018 року по 25.07.2018 року.

Згідно інформації від 17.07.2017 року, наданої Початковою школою спільного навчання міста Нойєнраде, діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 після успішного закінчення всіх загальних первинних обстежень і попередніх шкільних оцінювань Комунальним Інтеграційним центром округу Бранденбург можуть бути зареєстровані на навчання у початкову школу із католицьким віросповіданням у ФРН.

Судом встановлено, що відповідач не надає позивачу своєї згоди на виїзд за межі України у ФРН неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що пітверджується копією нотаріально посвідченої заяви-звернення до відповідача від 31.08.2017 року, мотивуючи своє рішення наявністю ризику виїзду позивача разом із дітьми на постійне місце проживання за кордон.

Встановлено, що відпустка відповідача запланована на період з 18.06.2018 року по 31.07.2018 року, що підтверджується витягом з графіку відпусток особового складу Львівського обласного військового комісаріату на 2018 рік.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що перешкод для виїзду дітей за кордон у супроводі матері ОСОБА_1 не встановлено, а цілі виїзду за кордон з метою відвідування культурних місць в країні громадянства чоловіка позивача, забезпечення їм можливості вивчення іноземної мови у відповідному мовному середовищі відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд врахував інтереси дітей та батька, надавши останньому можливість спільного відпочинку з дітьми під час перебування відповідача у відпустці.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього закордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітньої дитини закордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто йдеться про разову поїздку. При цьому згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За цих обставин, суд приходить до висновку, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта, проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Враховуючи, що перешкод для виїзду дітей за кордон у супроводі матері не встановлено, цілі виїзду закордон відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дітей, а їх батько не дає згоду на виїзд дітей за кордон, чим порушує конституційні права дітей на свободу пересування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про надання дозволу позивачу на оформлення документів для виїзду неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кордон без згоди батька та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з України до Федеративної Республіки Німеччина без згоди та супроводу батька у період з 01 липня 2018 року по 01 серпня 2018 року з обов`язковим поверненням дітей до України.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про врахування при наданні дозволу на виїзд дітей за кордон, освітніх інтересів дітей, які навчаються у школі, а відтак їх виїзд за кордон можливий лише в період літніх канікул, а також інтересів батька, який зацікавлений у спільному відпочинку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в літній період під час перебування його у відпустці.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав вважати рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 січня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2018 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк