Справа № 2-682/11 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/6468/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 року по справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» в особі філії-Дрогобицького ВОБ №6307 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

8 лютого 2011 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору про іпотечний кредит №2203-6537 від 6 грудня 2007 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Дрогобицького ВОБ №6307 та ОСОБА_6, відповідач отримав кредит в сумі 572 900 грн. на споживчі цілі під заставу нерухомого майна з сплатою 2387 грн. щомісячно під 14% річних терміном на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення 5 грудня 2017 року. Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, а тому наслідками порушень зобов'язань щодо вчасного повернення кредитного боргу та відсотків є право банку достроково вимагати повернення боргу. 6 грудня 2007 року сторони уклали договір іпотеки №1788, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - одноповерховий житловий будинок з мансардою та майнові права на земельну ділянку площею 0,0478 га., який знаходиться по АДРЕСА_1 Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу, оформлених належним чином. Відповідач ОСОБА_6 мав двох малолітніх дітей, по його письмовому проханню, рішенням виконавчого комітету №2582/02-13/10 від 15 листопада 2007 року надано дозвіл на придбання та заставу приватизованого житлового будинку, що дає право банку на реалізацію предмета іпотеки в установленому порядку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 рокузадоволено позов.

Звернуто стягнення на одноповерховий житловий будинок з мансардою та земельну ділянку площею 0,0478 га., що по вулиці АДРЕСА_1 які належить ОСОБА_6, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»з дотриманням вимог цього закону в рахунок погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит №2203-6537 від 6 грудня 2007 року та відповідно до іпотечного Договору від 6 грудня 2007 року за р. №1788 в сумі 564 613,36 грн.

Ухвалено виселити з будівлі всіх мешканців зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб в УМВС України в м.Дрогобич.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржу Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відомості про надання відповідачу дозволу на укладення іпотечного договору у протоколах засідання виконкому Болехівської міської ради у період листопада-грудня 2001 року відсутні. Стверджує, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Просить скасувати рішення суду частково, ухвалити нове рішення, який у задоволенні позову банку в частині зобов»язання виселити з будинку всіх мешканців з будівлі по АДРЕСА_1 в м. Дрогобичі, Львівської області із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб в УМВС Україна в м. Дрогобичі - відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи, а саме з договору про іпотечний кредит №2203-6537 від 6 грудня 2007 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дрогобицького ВОБ №6307 та ОСОБА_6, вбачається, що останній отримав кредит в сумі 572 900 грн. на споживчі цілі під заставу нерухомого майна з сплатою 2387 грн. щомісячно під 14% річних, терміном на 240 місяців, з кінцевим терміном повернення 5 грудня 2017 року.

В силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана на користь іншої особи сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України). Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України). Зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання відповідачем основного зобов»язання банк вправі задовольнити свої вимоги по договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що також вказано в п. п.6.1 та 6.2 Іпотечного договору за р. №1788.

Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів з застосуванням процедури продажу за ч.1 ст.38 цього Закону, що передбачає право Банку на продаж предмета іпотеки будь-якому покупцеві.

Відповідно до ч.2 цього закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою банку вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є будинок або житлове приміщення, а також за ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Із довідки № 2223 від 18 жовтня 2007 року, виданої Комунальним підприємством «Будинкова управа №3 м.Дрогобич», наданої при укладенні договору іпотеки спірного майна, вбачається, що ОСОБА_7, та ОСОБА_8 у спірному будинку не були зареєстрованими.

Довідкою, виданою органом опіки і піклування Болехівського міськвиконкому від 15 листопада 2007 року, яка надавалися відповідачем банку при оформленні кредиту, стверджується, що на час укладення договору іпотеки малолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_2 у будинку, який належить їх матері ОСОБА_9 на праві приватної власності.

Статтею 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно положень частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або і місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти і років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном).

Малолітній ОСОБА_8 та неповнолітній ОСОБА_7 на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, як і їх батьки, не були зареєстрованими у спірному будинку, на який цим рішенням звернуто стягнення. Відтак, не можна вважати порушеними їх права та законні інтереси.

Сімейним кодексом України обов'язкова участь органів опіки та піклування у спорах щодо виселення дитини, зняття з реєстрації місця проживання передбачена лише після внесення змін від 17 травня 2017 року (п.4 ст.19).

При відсутності у малолітніх чи неповнолітніх дітей права власності та користування у майні з якого проводилося виселення, відсутності зареєстрованих у вказаному майні інших прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, права яких би підлягали захисту, та забезпечення їх іншим житлом; відсутні підстави для залучення органів опіки та піклування до участі у справі.

Не заслуговують на увагу посилання автора апеляційної скарги на оте, що укладення іпотечного договору від 6 грудня 2007 року сторонами здійснено з порушенням прав неповнолітніх дітей, без отримання дозволу органу опіки та піклування у формі рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону |дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 цього Кодексу) є нікчемним.

Одержання згоди органу опіки і піклування на передачу в іпотеку майна є необхідним лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Згода органів опіки та піклування може надаватися, лише щодо майнових прав дитини, які у неї вже існують, а не стосується випадків, коли дитина набуватиме таких майнових прав за правочином.

З правовстановлюючих документів по предмету іпотеки вбачається, що спірне майно набувається у власнсит ОСОБА_6 (батьком дітей ОСОБА_8 і ОСОБА_7

Право користування житловим приміщенням членів сім'ї власника житла відповідно до статті 156 ЖК України пов'язується із фактом їх спільного проживання у належному власнику житлі.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно із ч. 2 та ч.3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач підлягає примусовому виселенню з житла, яке є предметом іпотеки, розташованого на вулиці АДРЕСА_1

Відповідно ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Статтею 3 вказаного Закону встановлена реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місця перебування з зазначенням адреси житла та реєстраційний облік тих даних, що пов"язано з місцем проживання, комунальним обслуговуванням житла та інше. Наявність осіб, зареєстрованих в приміщені, що надано в іпотеку, негативно відобразиться на ціні предмета іпотеки, а також буде перешкоджати реалізації цього майна. В ст.1 цього Закону зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або користування цим житлом.

Виходячи із встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 року без змін, а апеляційну скаргу Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 3 травня 2018 року.

Головуючий

Судді