Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 337/2045/17Головуючий у 1-й інстанції Бондаренко І.В.
Пр. № 22-ц/778/533/18Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 «Міські теплові мережі» в особі філії ОСОБА_3 «МТМ» Хортицького району (далі ОСОБА_3 «МТМ») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води)

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_3 «МТМ» звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за надані послуги за адресою відповідача: м. Запоріжжя вул. Ентузіастів б. 4 кв. 26 за період з 01.01.2009 року по 30.04.2017 року у сумі 6673,22 грн., від сплати яких відповідач на користь ОСОБА_3 у добровільному порядку ухиляється, а судовий наказ, яким раніше була стягнута з відповідача заборгованість за період з 01.01.2009 року по 31.10.2011 року у сумі 1919,22 грн. за ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2016 року був скасований, а також судовий збір 1600,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року (а.с. 118-120) позов ОСОБА_3 «МТМ» у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 «МТМ» заборгованість за надані послуги за період з 01.01.2009 року по 30.04.2017 року в сумі 6673,22 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 «МТМ» витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 126-128) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 140) апеляційне провадження у цій справі відповідача відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду з урахуванням навантаженості судді доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад (а.с. 142).

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, якою апеляційний суд має керуватись при апеляційному перегляді цієї справи.

Позивач ОСОБА_3 «МТМ» подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (а.с. 148-168).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 08 лютого 2018 року, не відбувся та був відкладений через перебування у цей день судді - члена колегії у нетривалій відпустці, яка не є підставою для визначення в автоматизованому порядку іншого судді-члена колегії для розгляду цієї справи (а.с. 169).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 29 березня 2018 року також не відбувся, та був відкладений через перебування у цей день головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С. у відрядженні у м. Київ у звязку із проходженням кваліфікаційного оцінювання судді (а.с. 172).

Заслухавши у судовому засіданні 10 травня 2017 року доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 «МТМ» за довіреністю (а.с.67) Прокопєвої Т.О. та відповідача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 «МТМ» у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 212-218 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. 67, 68 ЖК України, ст. 526 ЦК України, та виходив із обґрунтованості та доведеності всіх позовних вимог ОСОБА_3 «МТМ» у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (19 жовтня 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає у повному обсязі.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 1998 року по час розгляду цієї справи судом першої інстанції зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13, 18).

30.11.2011 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву води) в сумі 1919,22 грн. за період з 01.01.2009 року по 31.10.2011 року (копія а.с.8).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2016 року (копія а.с. 7). вказаний судовий наказ за заявою відповідачки було скасовано.

ОСОБА_3 «МТМ» у період часу з 01.01.2009 р. по 30.04.2017 року надавались послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води відповідачу ОСОБА_2 у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 30725,71 грн.

Відповідачем ОСОБА_2 добровільно сплачено у спірному періоді 3189,66 грн., відшкодовано державою у вигляді субсидії 20862,83 грн. (а.с. 9-12).

Таким чином заборгованість у спірному періоді, а саме: з 01.01.2009 року по 30.04.2017 рік складається з наступного: нараховано 30725,71 грн., сплачено добровільно у спірному періоді 3189,66 грн., субсидія 20862, грн., борг 6673,22 грн.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, відповідачем ОСОБА_2 суду першої інстанції не надані.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у період з 01.01.2009 року по 31.05.2011 року нарахування послуг з централізованого постачання гарячої води у будинку 4 по вул. Ентузиастів в м. Запоріжжі, у тому числі і відповідачу ОСОБА_2, здійснювалось виходячи з показань будинкового приладу обліку гарячої води, де загальна кількість поставленої гарячої води розподілялась на кількість квартир, де були відсутні квартирні прилади обліку гарячої води, в тому числі і на квартиру ОСОБА_2 (а.с. 95-100).

З червня 2011 року по квітень 2017 року нарахування витрат здійснювалось у цьому будинку виходячи із місячної норми на зареєстрованих осіб, оскільки будинковий прилад обліку гарячої води вийшов з ладу, що підтверджується і інформацією департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради від 16.08.2017 року та від 27.09.2017 року (а.с.102-103).

З розрахунків, наданих позивачем, а також наданих постанови Кабінету Міністрів України №409 від 08.08.2014 року, рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, додатків до рішень виконкому та тарифів за комунальні послуги за період з 01.01.2009 року по 30.04.2017 рік вбачається, що відповідачу нарахування за гаряче водопостачання здійснювалось у відповідності із затвердженими нормами та тарифами (а.с. 70-80).

Згідно із п. 1.1. Статуту ОСОБА_3 «Міські теплові мережі» (а.с. 14-15) створено на підставі рішення Запорізької міської ради від 11.01.2002 № 17 «Про створення комунальних підприємств теплових мереж», , згідно із законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», Про підприємства в Україні», «Про власність», «Про підприємництво».

П. 2.1. Статуту зазначено, що основною метою діяльності ОСОБА_3 є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності ОСОБА_3 та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу ОСОБА_3.

Відповідно до п. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Централізоване опалення послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Система опалення помешкання відповідача є невідємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, відєднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони.

Згідно із ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено основні обов'язками споживача теплової енергії, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Однак, відсутність відповідного договору не є підставою для не стягнення заборгованості за послуги опалення, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Суд першої інстанції правильно вважав, що між сторонами виникли правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, що регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України, що регулюють договірні відносини, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 р. №630.

П. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постаново КМУ від 21.07.2005р. за №630 визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем).

Відповідно до ст. 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов'язані своєчасно, не пізніше за 10 число наступного місяця вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов'язання, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Відповідно до ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обовязок надання яких покладається на сторони по справі.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що квартира відповідачки була підключена до мережі централізованого постачання та постачання гарячої води, ці послуги у зазначений період надавались і споживались, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачка до позивача не зверталась, факт отримання вказаних послуг не оспорений, за спожиті послуги нараховувалась помісячна плата, однак відповідачка здійснювала оплату нерегулярно, та не в повному обсязі.

Також, суд першої інстанції правильно не брав до уваги доводи відповідача про те, що плата за гаряче водопостачання їй нарахована неправильно, оскільки позивач надавав до УПСЗН недостовірні відомості щодо кількості спожитої гарячої води, і як наслідок, розмір субсидії їй був нарахований неправильно, і суми субсидії було б достатньо для погашення нарахованих їй сум, оскільки належних та допустимих доказів таким своїм твердженням відповідач не надала.

Крім того, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги і доводи відповідача про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для позовних вимог за період з 01.01.2009 року по 30.06.2014 року. Оскільки, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена у три роки, проте у відповідності до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

В даному випадку позивач скористався своїм правом на звернення до суду першої інстанції з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за період з 01.01.2009 року по 30.06.2014 року в листопаді 2011 року, коли був виданий судовий наказ від 30.11.2011 року про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.01.2009 року по 31.10.2011 року в сумі 1919,22 грн., і оскільки вказаний судовий наказ був скасований тільки 27.12.2016 року, то позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки ним заявлялась вимога щодо частини вимог, на які він має право.

Щодо неправильності розрахунку позивача щодо заборгованості відповідача у цій справі, то відповідачем не було надано суду першої інстанції будь-яких належних та допустимих доказів таких своїх тверджень.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог позивача у цій справі та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона викладала у своїх запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Фактично предметом спору у цій справі є заборгованість відповідача перед позивачем за централізоване постачання гарячої води.

Однак, відповідач ОСОБА_2 не надала суду у цій справі належних, допустимих доказів того, що будь-яка із наданих нею у матеріали цієї справи квитанцій щодо оплати послуг позивача ОСОБА_3 «МТМ» чи будь-яка призначена їй субсидія з оплати послуг з централізованого постачання гарячої води (а.с. 33-66, 100-101) не була врахована позивачем ОСОБА_3 «МТМ» при розрахунку її вищезазначеної заборгованості, як відповідача у цій справі.

Відповідач ОСОБА_2 у цій справі просила також застосувати строк позовної давності в якості відмови у задоволенні позову позивача у цій справі.

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що вся сума заборгованості позивачем у цій справі заявлена в межах строків позовної давності.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що звернувшись у листопаді 2011 року із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_3 «МТМ» мав право просити стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги за останні 3 (три) роки, тобто до листопада 2008 року включно. Проте, встановлено, що останній просив стягнути заборгованість лише за період з 01.01.2009 року по 31.10.2011 року.

Своїм вищезазначеним зверненням до суду у листопаді 2011 року ОСОБА_3 «МТМ» перервав загальний 3-річний строк позовної давності для стягнення заборгованості, останній почав збігати заново, час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст. 264 ч. 2 ЦК України) та збіг би у листопаді 2014 року.

Але, встановлено, що вищезазначений судовий наказ був скасований лише 27.12.2017 року. А ОСОБА_3 «МТМ» звернувся до суду із вищезазначеним позовом у червні 2017 року (а.с. 3) та має право на стягнення заборгованості за останні 3 (три) роки по червень 2014 року включно.

Таким чином, у період червень-листопад 2014 року має місце нашарування строків позовної давності, яке свідчить про те, що позивачем не був пропущений строк позовної давності у цій справі для стягнення всієї вищезазначеної заборгованості відповідача у цій справі.

Враховуючи, що, окрім цього, у вищезазначеному періоді з 01.01.2009 року по 30.04.2017 року мали місце часткові проплати заборгованості відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 9-12), що також свідчить про визнання боргу відповідачем та переривання строків позовної давності в силу вимог ст. 264 ч. 1 ЦК України.

Також відповідач у своїй апеляційній скарзі у цій справі посилається на постанову КМУ №409 від 06.08.2014р. та наполягає на тому, що позивач незаконно не виконує вимоги п.3-1 останньої, за змістом якого: в разі затвердження органами місцевого самоврядування норм споживання житлово-комунальних послуг, що перевищують соціальні нормативи, визначені підпунктами 2-4 п. 3 цієї постанови, компенсація додаткових витрат громадянам, яким відповідно до законодавства призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, у разі відсутності квартирних приладів обліку холодної та гарячої води здійснюється за рахунок місцевих бюджетів».

Однак, встановлено, що вказана норма була передбачена лише у змінах до даної постанови, а саме постанову КМУ № 409 від 06.08.2014р. доповнено пунктом 3-1 згідно із постановою КМ № 803 від 11.11.2016р.

Тобто, на протязі майже всього спірного періоду по перше - була відсутня законодавча норма щодо компенсації додаткових витрат, а по друге - питання прийняття або розподілення місцевого бюджету (а саме за рахунок місцевого бюджету повинні компенсуватися додаткові витрати) до компетенції позивача ніяким чином не входить (копії постанов КМУ №409 від 06.08.2014р. в редакції постанови КМУ №803 від 11.11.2016р. а.с. 131-132)., додані позивачем до його відзиву на апеляційну скаргу у цій справі а.с. 162-166, можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги в силу вимог ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Відповідач ОСОБА_2 у цій справі не заявляла зустрічних позовних вимог про визнання незаконними будь-які дії ОСОБА_3 «МТМ» при нарахуванні останнім буд-якої плати за централізоване опалення та гарячу воду за вказаний вище період для відповідача.

Також відповідач ОСОБА_2 не надала суду у матеріали цієї справи рішення суду в іншій справі, яким би було визнано незаконними будь-які дії ОСОБА_3 «МТМ» при нарахуванні останнім буд-якої плати за централізоване опалення та гарячу воду за вказаний вище період для відповідача.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції у цій справі правильно не було встановлено будь-яких порушень з боку позивача ОСОБА_3 «МТМ» при нарахуванні вищезазначеної заборгованості відповідача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року (аналог ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, у цій справі були відсутні.

ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів у спростування позовних вимог позивача та в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ОСОБА_2 апеляційному суду не були надані.

Крім того, ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обовязковою підставою для скасування або зміни рішення.

Також в силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Будь-які описки в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції у цій справі не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі, а можуть бути виправлені у подальшому за ініціативою суду чи за заявою учасників справи судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, було вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Також у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 «МТМ» у цій справі будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1760,00 грн. (а.с. 125, 138), сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 10 - 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384, п.п.8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 21.05.2018 року, оскільки у період з 19.05.2018 року по 20.05.2018 року включно мали місце вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_4ОСОБА_5