Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 304/1648/14-ц

провадження № 61-6953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, Ворочівська сільська рада Перечинського району Закарпатської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана представником ОСОБА_4, на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року у складі судді: Амаровича В. П., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року у складі суддів: Бисага Т. Ю., Панько В. Ф., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати - ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його вітчим - ОСОБА_3, після смерті яких відкрилася спадщина, що складається з будинку АДРЕСА_1. Він прийняв спадщину за ними, оскільки на час їх смерті і по 2011 рік постійно проживав у цьому будинку. Для оформлення спадщини за батьками та отримання свідоцтва про право на спадщину на цей будинок він звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено в оформленні спадщини за відсутністю достатніх правовстановлюючих документів на цей будинок. Тому просив задовольнити позов та визнати за ним право власності на будинок в порядку спадкування за законом.

Рішенням Перечинського районного суду від 13 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності в порядку спадкування за законом за спадкодавцем ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, на житловий будинок АДРЕСА_1 Закарпатської області. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 121,80 грн.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 з 2000 року постійно проживав з покійною матір'ю та вітчимом у спадковому будинку на час відкриття спадщини, після їх смерті звернувся до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не відмовився від неї, а тому лише він вважається таким, що прийняв спадщину. Оскільки позивач протягом встановленого законом строку прийняв спадщину, однак у нього існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд зробив висновок про задоволення позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року рішення Перечинського районного суду від 13 вересня 2016 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. При відхиленні доводів ОСОБА_3, які викладені у апеляційній скарзі, суд вказав: «[…] апелянт зазначаючи те, що судом було порушеного його право на спадкування і черговість спадкування не надає докази того, що на день смерті він постійно проживав разом із спадкодавцем чи звертався до нотаріальної контори у встановлений шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини після смерті батька апелянт не подавав».

У грудні 2016 року ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_4, звернувся із касаційною скаргою на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року, у якій просить оскаржені рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неналежним чином досліджено факт того, що ОСОБА_3 є єдиним рідним сином спадкодавця ОСОБА_3, тобто спадкоємцем першої черги, тоді як ОСОБА_2 не є рідним сином ОСОБА_3 і ним не усиновлювався, а є його пасинком, тобто спадкоємцем четвертої черги. ОСОБА_3 вказує, що при ухваленні рішень суди змінили черговість спадкування, чим порушили його права. Також особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що він бажає прийняти спадщину у зв'язку із чим звернувся із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (справа № 304/1210/16-ц). Проте апеляційний суд не зупинив провадження у цій справі до вирішення пов'язаної із нею справи № 304/1210/16-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє доводи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим виконкомом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 29 грудня 2007 року. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер вітчим позивача - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим виконкомом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 07 квітня 2008 року.

Головою домогосподарства АДРЕСА_1 був вітчим позивача - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №8 від 02 грудня 2014 року, мати позивача - ОСОБА_5 02 березня 1966 року уклала шлюб з ОСОБА_3, який відповідно був вітчимом ОСОБА_2

Суди встановили, на день смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, і до 06 жовтня 2008 року за адресою АДРЕСА_1 ніхто не мав зареєстрованого місця проживання, однак з 2000 року там проживав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У довідках Ворочівської сільської ради № 18 від 02 лютого 2015 року та №19 від 02 лютого 2015 року вказано, що ОСОБА_3, який є сином покійного ОСОБА_3, народився в с. Ворочево і до липня 1999 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, а також з квітня 2012 року без реєстрації проживає за цією адресою.

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім'ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб'єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п'ятої черг і пов'язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб'єктного склад осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв'язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб'єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п'ятої черги.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю.

Встановивши, що ОСОБА_2 з 2000 року постійно проживав з покійною матір'ю та вітчимом у спадковому будинку на час відкриття спадщини, після їх смерті звернувся до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовився від спадщини, зробили правильний висновок, що лише він вважається таким, що прийняв спадщину. Оскільки позивач протягом встановленого законом строку прийняв спадщину, але отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Аргументи ОСОБА_3, що він є єдиним рідним сином спадкодавця ОСОБА_3, тобто спадкоємцем першої черги, і суди при ухваленні рішень суди змінили черговість спадкування, колегія суддів відхиляє. Оскільки, внаслідок неприйняття спадщини спадкоємцем першої черги ОСОБА_3 відбулося набуття права на спадкування спадкоємцем четвертої черги ОСОБА_2

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року. Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, тому, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, суд поновлює виконання рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 08 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило