Справа № 346/3978/15-ц
Провадження № 22-ц/779/502/2018
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Хільчук І.І. 08 грудня 2015 року в м. Коломия, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу по грошовому зобов'язанні, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 2007 по 201З роки вона займалась підприємницького діяльністю, зокрема здійснювала роздрібну торгівлю парфумерної продукції в АДРЕСА_1 у власному комерційному приміщенні. У зв'язку з декретною відпусткою припинила підприємницьку діяльність, а парфумерну продукцію вирішила продати.

У вересні 2013 року вона познайомилась із ОСОБА_2, яка володіла парфумерним магазином у м. Коломиї, і домовилась продати їй свої залишки парфумерії. Відповідач запропонувала купити у неї всю парфумерну продукцію, однак проводити оплату частинами, на що позивач погодилась.

29 вересня 2013 року ОСОБА_2, будучи в м. Івано-Франківську, отримана від неї парфумерну продукцію на суму 3140 доларів США, при цьому заплатила їй 1000 гривень в якості першого платежу за придбану парфумерію, та залишила розписку згідно якої зобов'язалась сплатити їй решту грошей у сумі 3140 доларів США до 01.01.2014 року.

В листопаді 2013 року відповідач сплатила їй грошові кошти в сумі 400 доларів США. З того часу будь-яких коштів не повертала, незважаючи на неодноразові прохання позивача повернути борг та звернення нею до правоохоронних органів.

Той факт, що відповідач отримала від неї парфумерну продукцію на суму 3140 доларів США, при цьому заплатила їй 1000 гривень в якості першого платежу за придбану парфумерію, та сплатила 400 доларів США, підтверджується власноручно написаною розпискою.

У зв'язку з наведеним, просила ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 в її користь 109226,72 грн., а саме: суму боргу 57690,80 грн., суму інфляційних втрат 43671,93 грн., 3% річних в розмірі 2863,99 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 104226 (сто чотири тисячі двісті двадцять шість) грн. 72 коп., 3000 (три тисячі) моральної шкоди та 1335,86 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

ОСОБА_2 на дане рішення суду подала апеляційну скаргу, вважає його таким, що ухвалене з неповним з'ясуванням усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На її думку, суд першої інстанції безпідставно вважав, що між сторонами виникли правовідносини позики, так як вона не отримувала від позивача парфумів ні під реалізацію, ні в борг. Припускає, що під час відвідин позивачем її магазину вона могла випадково або умисно взяти долучену до матеріалів справи розписку, яку відповідач писала своєму діловому партнеру, в якого неодноразово позичала гроші.

Крім того, у вказаній розписці не зазначено, що ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 отримала від неї певну суму грошових коштів чи речей, не йдеться і про 400 доларів США, які нібито апелянт сплатила позивачу за отриману парфумерну продукцію.

Зазначає, що вона не заперечувала факт написання розписки, однак, заперечувала факт її написання саме позивачу.

Також сама позивач та її представник погоджувалися, що грошових коштів позивач їй не позичала. А жодного доказу про передачу парфумерної продукції позивач суду не представила.

На підставі наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09.02.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2614,89 доларів США заборгованості, що еквівалентно 67666 грн. 55 коп. (за курсом НБУ України станом на 09.02.2015 року) та 4283 грн. 23 коп. відсотків за порушення виконання грошового зобов'язання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.02.2018 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09.02.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами по справі було укладено договір позики, на підтвердження чого надана розписка. Відповідач своєчасно не повернула позивачу суму позики, чим порушила взяті на себе зобов'язання.

Однак, погодитися з такими висновками апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути змінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється в формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання між тими ж сторонами (новація).

У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у справі №6-79цс14 від 02.07.2014 року, зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015 року).

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 у період часу з 2007 по 2013 роки займалася підприємницькою діяльністю, зокрема, здійснювала роздрібну торгівлю парфумерної продукції в АДРЕСА_1 у власному комерційному приміщенні. У зв'язку із декретною відпусткою позивач припинила підприємницьку діяльність, а парфумерну продукцію, яка залишилася, вирішила продати.

В матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2 від 24.09.2013 року наступного змісту: «зобов'язуюсь до 01.01.2014 року віддати суму в 3140 доларів (три тисячі сто сорок доларів). Одну тисячу гривень завдаток залишено» (а.с. 41).

Факт написання даної розписки відповідачем не заперечувався, однак, остання посилалася на те, що така жодним чином не стосується позивача.

Встановлено також, що позивач ОСОБА_3 зверталася до правоохоронних органів з приводу заподіяної їй майнової шкоди. Постановою слідчого слідчого відділу Івано-Франківського міського відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області лейтенанта міліції Гнатюк Г.Ю. від 25.09.2014 року закрито кримінальне провадження №00000065 у зв'язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 КК України (а.с. 6-7).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що у вересні 2013 року ОСОБА_3 познайомилася із ОСОБА_2, яка володіє парфумерним магазином в м. Коломия. Вони домовилися, що ОСОБА_3 продасть ОСОБА_2 свої залишки парфумерії, а ОСОБА_2 проведе оплату частинами протягом певного часу. 24.09.2014 року ОСОБА_2 отримала вказану парфумерну продукцію, при цьому заплатила ОСОБА_3 гроші в сумі 1000 гривень в якості першого платежу, а в подальшому сплатила кошти в сумі 400 доларів США.

У зв'язку із складною соціально-економічною та політичною обстановкою в державі здійснити продаж даної продукції ОСОБА_2 не змогла. На даний час готова повернути парфумерну продукцію, що у неї залишилася, про що також зазначив в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача.

За змістом вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що із вказаної розписки не вбачається жодних обов'язків, які походять саме з боргових зобов'язань, оскільки відповідач узяла на себе обов'язок повернути зазначені кошти, однак те, що зазначені кошти були взяті у борг у розписці не вказано. А враховуючи, що зі змісту розписки не вбачається також зобов'язання повернути кошти саме позивачу, місцевий суд не встановив характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, не з'ясував справжню правову природу укладеного договору.

Крім того, грошові кошти в якості позики від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не передавались, про що сторони вказували під час розгляду справи в суді першої інстанції та не заперечували цього і в судовому засіданні апеляційного суду.

Таким чином, виходячи із обставин, якими обґрунтовувались вимоги, підстави повернення отриманих за договором позики коштів відсутні.

Також апеляційний суд зауважує, що із змісту боргової розписки ОСОБА_2 та з інших матеріалів справи і доказів, досліджених судом, не вбачається, що між сторонами до складання розписки існували інші договірні зобов'язання і була домовленість про новацію.

З вимогами про відшкодування вартості переданої парфумерної продукції на суму, погоджену сторонами, позивач не зверталася.

Що стосується вимоги ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, то слід зазначити, що в даному випадку така є похідною від вимоги про стягнення боргу по грошовому зобов'язанні, а тому до задоволення не підлягає.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, апеляційний суд вважає, що рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 грудня 2015 року слід скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу по грошовому зобов'язанні - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 травня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

Ясеновенко Л.В.