Номер провадження: 22-ц/785/2506/18
Номер справи місцевого суду: 520/3500/13-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Погорєлової С.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», Комісії із загальнообовязкового державного страхування у звязку з тимчасовою втратою непрацездатності та витрат, повязаних з народженням та похованням Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності про встановлення характеру трудових відносин, визнання недійсними рішень та зобовязань вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

19 березня 2013 року від ОСОБА_2 звернулась з позовом до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», Комісії із загальнообовязкового державного страхування у звязку з тимчасовою втратою непрацездатності та витрат, повязаних з народженням та похованням Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», в якій просила суд визнати протизаконною відмову у сплаті їй допомоги за час тимчасової непрацездатності з 09 березня 2012 року до 19 лютого 2013 року та зобовязати відповідача сплатити позивачу заробітну плату за весь час затримки сплати лікарняних листів по день фактичного розрахунку та сплатити на відшкодування моральної шкоди 100% розміру недоотриманої нею суми (т. 1, а.с. 1-4)

Уточнивши позовну заяву 31 жовтня 2013 року ОСОБА_2 просила встановити характер трудових відносин між нею та КП «Теплопостачання міста Одеси», як такі, що укладені на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; стягнути з відповідача на свою користь допомогу на випадок тимчасової втрати непрацездатності внаслідок захворювання за період з 09 вересня 2012 року по 19 лютого 2013 року в розмірі 14 389, 95 грн. та стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн (т. 1, а.с.82-86).

05 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з самостійним позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси», про встановлення характеру трудових відносин між нею та вказаним підприємством як таких, що укладені на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (т. 1, а.с. 129 131).

Ухвалою суду від 12.12.2013 року позовні вимоги за вказаними позовами ОСОБА_2 були обєднанні в одне провадження (т. 1, а.с 144-145).

25.02.2014 року Київським районним судом м. Одеси було задоволено позовну заяву ОСОБА_2О та встановлено характер трудових відносин між ОСОБА_2 та КП «Теплопостачання м. Одеси» як такі, що укладені на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; стягнуто з КП «Теплопостачання м. Одеси» на користь ОСОБА_2 допомогу на випадок тимчасової втрати працездатності внаслідок захворювання за період з 09 березня 2012 року по 19 лютого 2013 року в розмірі 14389 грн. 95 коп., а також 1000 грн на відшкодування моральної шкоди (т. 1, а.с.157-160). Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2014 року апеляційна скарга Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» була відхилена, а зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2014 року залишено без змін (т. 1, а.с. 194 196). Однак ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2014 року та ухвала колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2014 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 223 225).

03.12.2014 року рішенням Київського районного суду м. Одеси було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до КП «Теплопостачання м. Одеси», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комісія із загальнообовязкового державного страхування у звязку з тимчасовою втратою непрацездатності та витрат, повязаних з народженням та похованням Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» та Одеське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності, у звязку з тим, що спірний трудовий договір є строковим, який укладався на строк 1 місяць 20 днів, зокрема на час опалювального сезону 2006-2007 р.р., а тому із закінченням цього сезону закінчив дію і договір. Разом з тим суд у вказаному рішенні зазначив, що докази того, що на період між опалюваними сезонами позивачку переводили на іншу роботу відсутні (т. 1, а.с.272-275). 09.04.2015 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.12.2014 року залишено без змін (т. 2, а.с. 54-56). Однак ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2014 року та ухвала колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 09 квітня 2015 року скасовані у частині вирішення позову ОСОБА_2 про встановлення характеру трудових відносин, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції зазначив, суд першої інстанції не врахував те, що відповідач у частині позову про встановлення обставин строкового трудового договору не заперечував у вказаному та, відмовляючи у позові ОСОБА_2, не врахував що підставою для відмови комісією із соціального страхування у підприємства у призначені матеріального забезпечення позивача є посилання на тимчасовий характер її роботи в КП «Теплопостачання м. Одеси», у звязку з чим право позивача на оплату листків непрацездатності обмежено 75 календарними днями (т. 2, а.с.78-80).

21.04.2017 року позивач уточнила позовну заяву, чим збільшила позовні вимоги та остаточно просила суд встановити характер трудових відносин між нею та КП «Теплопостачання міста Одеси», як такий, що укладений на невизначений строк, встановлений за погодженням сторін, визнати недійсними рішення Комісії із загальнообовязкового державного страхування у звязку з тимчасовою втратою непрацездатності та витрат, повязаних з народженням та похованням КП «Теплопостачання міста Одеси» в частині відмови виплати ОСОБА_2 допомоги з тимчасової втрати непрацездатності, а саме пункт 24 протоколу №10 від 31.10.2012 р., пункт 48 протоколу №11 від 30.11.2012 р., пункт 96 протоколу №1 від 31.01.2013 р. та пункт ІІ протоколу №2/2 від 28.02.2013 р., стягнути моральну шкоду у сумі 15000 грн. та зобовязати КП «Теплопостачання м. Одеси» внести виправлення у листки непрацездатності (т. 3, а.с. 2-6).

05.12.2017 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позов задоволено частково та встановлено характер трудових відносин ОСОБА_2 з КП «Теплопостачання міста Одеси», як таких, що укладені на невизначений строк, встановлений за погодженням сторін; визнано недійсними рішення Комісії із загальнообовязкового державного страхування у звязку з тимчасовою втратою непрацездатності та витрат, повязаних з народженням та похованням КП «Теплопостачання міста Одеси» в частині відмови виплати ОСОБА_2 допомоги з тимчасової втрати непрацездатності, а саме пункт 24 протоколу №10 від 31.10.2012 р., пункт 48 протоколу №11 від 30.11.2012 р., пункт 96 протоколу №1 від 31.01.2013 р. та пункт ІІ протоколу №2/2 від 28.02.2013 р. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено (т. 3, а.с. 17-18).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2017 року у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. та щодо зобовязання КП «Теплопостачання міста Одеси» внести виправлення, вказавши замість «тимчасова» - «постійна» у графі «робота»: серія АВМ №442448, АВМ №454310, АВМ №442866, 26 грудня 2017 року ОСОБА_2О подала до суду апеляційну скаргу. Апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, апелянт вказує, що до моменту вирішення трудового спору позивачка зазнала морального психологічного навантаження (т. 3, а.с.22-23).

ОСОБА_2 в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала, звернула увагу на вказівки ВССУ, що були висловлені під час останнього скасування судових рішень. Інші учасники провадження в судове засідання не зявились. Про розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 3, а.с. 82-83). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, позицію суду вищої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови внесення виправлень в листи непрацездатності та відшкодування моральної шкоди, щодо чого власне і оскаржувалось рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вже вище зверталася увага апеляційний суд переглядає рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року в тій частині, в якій його оскаржує апелянт ОСОБА_2, а саме щодо відмови внесення виправлень в листи непрацездатності та відшкодування моральної шкоди.

Приймаючи рішення в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено спричинення їй моральної шкоди, а вимоги позивача про зобовязання КП «Теплопостачання м. Одеси» внести виправлення у листки непрацездатності є безпідставними, оскільки не передбачені чинним законодавством, а тому ці вимоги судом першої інстанції були залишені без задоволення. Разом з тим в іншій частині позов був задоволений та встановлено, що трудові відносини між ОСОБА_2 та КП «Теплопостачання міста Одеси» є такими, що укладені на невизначений строк, встановлений за погодженням сторін, а також визнано недійсними рішення Комісії із загальнообовязкового державного страхування у звязку з тимчасовою втратою непрацездатності та витрат, повязаних з народженням та похованням КП «Теплопостачання міста Одеси» в частині відмови виплати ОСОБА_2 допомоги з тимчасової втрати непрацездатності, а саме пункт 24 протоколу №10 від 31.10.2012 року, пункт 48 протоколу №11 від 30.11.2012 року, пункт 96 протоколу №1 від 31.01.2013 року та пункт ІІ протоколу №2/2 від 28.02.2013 року.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

В контексті ст. 55 Конституції України право на судовий захист є самостійним правом, яке гарантується кожному учаснику цивільних відносин.

Згідно зі ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В ст. 16 ЦК України зазначається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 вказаної статті містить перелік способів захисту, окремі з яких мають родові ознаки, зокрема припинення дій які порушують право, примусове виконання обовязку в натурі, відновлення становища яке існувало до порушення та деякі інші. Ці способи захисту можуть бути конкретизовані для окремих видів правовідносин. Окрім цього, ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлює, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Ст. 20 ЦК України визначає, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи наведене апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що діючим законодавством передбачено право особи обирати спосіб захисту її порушеного права на власний розсуд, чим і скористалась позивач в рамках даної справи, а внесення відповідних виправлень не суперечить закону. Крім іншого, судом першої інстанції було встановлено, що трудові відносини між ОСОБА_2 та КП «Теплопостачання міста Одеси» є такими, що укладені на невизначений строк, встановлений за погодженням сторін. Оцінюючи співвідношення позовних вимог апеляційний суд зазначає, що вимоги позивача внести виправлення в листи непрацездатності є похідними від первісних позовних вимог (встановлення характеру трудових відносин), а тому вимоги в частині внесення виправлень в листи непрацездатності ОСОБА_2, вказавши «постійна» замість «тимчасова» в графі «Робота»: серія АВМ № 442448, серія АВМ № 454310, серія АВМ № 442866, серія АВМ № 454350, серія АВМ № 443327, серія АВМ № 766385, серія АВМ № 767742, серія АВМ № 408100, серія АВМ № 409433 підлягають задоволенню, так як на час їх складення трудові відносини між сторонами не носили сезонний характер, що, власне, і було встановлено судом першої інстанції.

Щодо відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині виходив з того, що позивачем не було доведено спричинення їй моральної шкоди. Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В постанові пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме, пунктом 3 розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Отже, для настання цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди необхідною є наявність таких умов: 1) наявність шкоди; 2) завдання цієї шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю відповідного субєкту; 3) наявність причинного зв'язку між такими діями (бездіяльністю) і шкодою; 4) вина заподіювача. За умови відсутності одного з названих елементів цивільно-правова відповідальність за вчинення відповідної шкоди не настає.

За обставинами даної справи позивач перебувала у трудовий відносинах з відповідачем, які, як встановлено судом першої інстанції, були укладені на невизначений строк, встановлений за погодженням сторін. ОСОБА_2 отримала побутову травму, у зв'язку з чим з 27 червня 2012 року до 19 лютого 2013 року знаходилася на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності (т. 1, а.с. 96-104). Разом з тим, відповідачем було оплачено лише 75 календарих днів за листами непрацездатності, мотивуючи такі дії сезонним характером роботи ОСОБА_2 Отже, враховуючи наведене та встановлюючи, що відповідачем, з його вини, дійсно була заподіяна шкода позивачу, зважаючи на правила співмірності заподіяної моральної шкоди та розміру її відшкодуванню, вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, враховуючи вище наведене, зважаючи на те, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року оскаржується позивачкою лише в частині внесення відповідних виправлень та стягнення моральної шкоди, застосовуючи норми діючого цивільного та цивільного процесуального законодавства, з врахуванням вказівок суду касаційної інстанції, які є обовязковими при новому розгляду справи, принцип співмірності заподіяної шкоди та розміру її відшкодування, встановлені обставини справи судом першої та апеляційної інстанцій в цілому, апеляційний суд дійшов до висновку на підставі ст. 376 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог. В скасованій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. А саме зобовязати Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» внести виправлення в листи непрацездатності ОСОБА_2, вказавши «постійна» замість «тимчасова» в графі «Робота»: серія АВМ № 442448, серія АВМ № 454310, серія АВМ № 442866, серія АВМ № 454350, серія АВМ № 443327, серія АВМ № 766385, серія АВМ № 767742, серія АВМ № 408100, серія АВМ № 409433.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (ЄДР 34674102) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

10.05.2018 року м. Одеса