10.05.2018 227/546/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочно)

10 травня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хоменко Д.Є.

при секретарі судового засідання Малашко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2018р. позивач ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі також відповідач), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. В спірній квартирі 18.10.2011р. було зареєстровано відповідача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка починаючи з 2014р. фактично не мешкає. Відповідач не є членом сім'ї, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири, договори оренди відсутні. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Тому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, але в матеріалах справи мається його заява від 04.04.2018р., в якій просить розглянути цивільну справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що в справі маються поштові повідомлення. Заяв про розгляд справи у її відсутність, або про перенесення розгляду справи до суду не надходило.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст.223, 280 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому є підстави заочного розгляду справи у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів, направивши після розгляду справи копію рішення за місцем реєстрації.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2015р., позивач ОСОБА_1 придбав у приватну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6, 7).

Право власності на спірну квартиру ОСОБА_1 провів 12.06.2015р., про що в справі мається копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №39017706 від 12.06.2015р., тобто позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідач була зареєстрована у спірній квартирі 18.10.2011р., про що в матеріалах справи мається копія домової книги, а також відповідь відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області (а.с.9-12, 17).

Згідно Акту ТОВ «Добропільське експлуатаційне підприємство №2» №19 від 15.01.2018р., сусіди підтвердили, що дійсно ОСОБА_2, 1993р.н. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але з 2014р. там не мешкає (а.с.13).

Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР, визначається наступний порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи з положень ст.71 ЖК України та роз'яснень, що містяться в пп.10 і 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України», право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 ч.2 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у суду не має підстав для сумніву в наданих відомостях позивача, зібрані по справі дані підтверджують факт не проживання відповідача в квартирі позивача більше одного року, що є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.

На підставі викладеного, керуючись ст.47 Конституції України, ст. 182, 317, 321, 322, 391, 405, 815 ЦК України, ст.ст. 4, 80, 81, 223, 258, 259, 265, 268, 280, 282 ЦПК України, ст.ст. 64, 71, 72 Житлового Кодексу Української РСР, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, у зв'язку з її відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин більше одного року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Є. Хоменко