Провадження №2/521/1070/18
13 березня 2018 року місто Одеса
Малиновський районний суд місто Одеси у складі:
головуючого судді Плавича І.В.,
за участю секретаря судового засідання Дукіної Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати, неустойки за прострочення повернення обєкта оренди та виселення,
У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати, неустойки за прострочення повернення обєкта оренди та виселення.
В обґрунтування позову представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради посилався на ті обставини, що з 19 липня 2010 року ОСОБА_1 згідно договору оренди надано у строкове платне користування нежитлові приміщення. Проте, відповідач припинила свою господарську діяльність та існує заборгованість по сплаті орендної плати в істотному розмірі, у звязку з чим повноважний представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з орендної плати, неустойки за прострочення повернення обєкта оренди та виселення.
Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не зявилася, повідомлялася судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.
Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, проаналізувавши представлені письмові докази, суд доходить висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідно до договору оренди нежилого приміщення №119/70 від 19 липня 2010 року, укладеного між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та ОСОБА_1, відповідачу передані у строкове платне користування нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 122,7 кв.м., які розташовані за адресою: місто Одеса, вулиця Степова, 29.
Відповідно до п. 2.2 вказаного договору орендар зобовязується сплачувати орендну плату, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 3050,00 гривень та є базовою ставкою орендної плати за місяць.
Відповідно до додаткового договору №1 від 10 жовтня 2013 року про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №119/70 від 19 липня 2010 року змінено назву орендодавця на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради», продовжено строк дії договору до 10 вересня 2016 року, визначено окремо сплачувати за власні кошти за користування земельною ділянкою, для чого у місячний термін з дати підписання додаткового погодження до договору оренди звернутися до Держкомзему у місті Одесі з клопотанням про призначення нормативно-грошової оцінки землі та у 5 денний термін з дня отримання відповідної довідки надати податкову декларацію до державної податкової інспекції за місцезнаходженням земельної ділянки.
Відповідно до додаткового договору №2 від 27 лютого 2017 року про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №119/70 від 19 липня 2010 року продовжено строк дії договору до 27 січня 2020 року, вказане цільове призначення нежитлового приміщення, а саме: «Кафе, магазин», місячна оренда якого станом на 01 лютого 2017 року склала 9263,78 гривень з урахуванням ПДВ. За орендоване приміщення орендар зобовязується з 27 лютого 2017 року сплачувати 7719,82 гривень без урахування ПДВ.
Відповідно до додаткового договору №3 від 30 червня 2017 року про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №119/70 від 19 липня 2010 року змінено цільове призначення нежитлового приміщення на «Камеру схову», місячна оренда якого станом на 01 червня 2017 року склала 4044,14 гривень з урахуванням ПДВ. За орендоване приміщення орендар зобовязується з 01 липня 2017 року сплачувати 3370,12 гривень, що є базовою ставкою за місяць.
Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.
Водночас, як чітко вказує ст. 631 ч.1 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Станом на 11 вересня 2017 року у ОСОБА_1 існує заборгованість по орендній платі у розмірі 5911,70 гривень на підставі розрахунку, наданого Департаментом комунальної власності Одеської міської ради.
Надаючи правовідносинам, що виникли в даному випадку між сторонами, належну правову оцінку, суд звертає увагу, що згідно ст. 759 ч.1 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно ст. 760 ч.1 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
В силу ст. 762 ч.1 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. А згідно зазначень ст. 763 ч.1 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.
З огляду на викладене, суд погоджується із викладеними вимогами сторони позивача щодо необхідності стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості у розмірі 5911,70 гривень, погодженої сторонами відповідними договорами.
Як зазначає сторона позивача, ОСОБА_1 користується нежилим приміщенням без належних правових підстав до теперішнього часу, ігноруючи п.4.7 Договору, відповідно до якого фізична особа-підприємець ОСОБА_1 була зобовязана повернути приміщення за актом приймання-передачі протягом 15 днів з дати закінчення строку дії договору, тобто до 16 лютого 2017 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
У пункті 5.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29 травня 2013 року, №12, зазначено, що застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення обєкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України. Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки повязані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу ст.ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно пункту 5.2 договору оренди №119/70 від 19 липня 2010 року, за несвоєчасне внесення орендної плати ОСОБА_1 була зобовязана сплачувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.
Таким чином, суд погоджується із обґрунтованістю стягнення з ОСОБА_1 пені за період з 16 жовтня 2016 року по 15 серпня 2017 року, що розрахована Департаментом комунальної власності Одеської міської ради в розмірі 1791,63 гривень.
Згідно ст. 653 ч.ч.2, 3 ЦК України, у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобовязання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
31 січня 2017 року ОСОБА_1 припинила свою господарську діяльність, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Так, згідно ст. 291 ч. 2 п. 3 ГК України у разі ліквідації субєкта господарювання договір оренди припиняється.
Згідно п.4.7 Договору, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 була зобовязана повернути приміщення за актом приймання-передачі протягом 15 днів з дати закінчення строку дії договору, тобто до 16 лютого 2017 року. Проте, як зазначає сторона позивача, відповідач користується приміщенням без належних правових підстав до теперішнього часу.
Згідно зі ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відповідно до ч. З ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.
Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до норм законодавства. Одностороння відмова зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 ЦК України).
З огляду на вищенаведене, ОСОБА_1 необхідно виселити з нежитлових приміщень, що належать територіальній громаді м. Одеси.
Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 3200,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 281, 282, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд,
Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати, неустойки за прострочення повернення обєкта оренди та пені за несвоєчасну сплату задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість по орендній платі в загальному розмірі 5911,70 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради пеню за прострочення виконання зобовязання з внесення орендної плати в загальному розмірі 1791,63 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради суму оплаченого судового збору в розмірі 3200,00 гривень.
Виселити ОСОБА_1 з нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 122,7 кв.м., що розташовані за адресою: місто Одеса, вулиця Степова, 29.
Стягнути Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий: /підпис/