22-ц/775/261/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року, ухваленого складі судді Папаценко П.І.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення майнових збитків, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в подальшому уточнивши вимоги, в обґрунтування зазначила, що вона, будучи зареєстрованою фізичною особою-підприємцем, вела господарську діяльність з надання послуг «салон красоти», використовуючи з липня 2016 року на правах оренди приміщення перукарні, належне на праві власності ОСОБА_3, а також перукарське обладнання з меблями вартістю 82850грн., переданого за актом приймання-передачі, що є додатком до договору оренди приміщення від 01.07.2016р. Строк оренди обумовлений до 01.07.2018р. За правилами ст. 398 ЦК України до неї перейшло право володіння майном. Однак, 28.11.2016р. на вимогу нового власника приміщення перукарні ОСОБА_2 вона вимушена була зупинити роботу та покинути приміщення салону та наступного дня вона зі своїми працівниками не змогла потрапити до приміщення та приступити до роботи, оскільки замки на вхідних дверях були замінені. Вимоги повернути орендоване приміщення та обладнання, меблі відповідачка проігнорувала, посилаючись на те, що вона купила приміщення разом з обладнанням. Незаконними діями ОСОБА_2 позбавила її можливості працювати, чим спричинила щоденний збиток у розмірі 500грн., що дорівнює середній сумі доходу від її господарської діяльності - загалом за період з 29.11.2016р. по 31.12.2016р. за 33 дні збиток складає 16500грн. із розрахунку (500 х 33 = 16500). Також вона сплатила в подвійному розмірі неустойку від невиконання господарської діяльності майстрам, які орендували у неї робоче місце перукаря, і наперед за грудень 2016 року сплатили по 2000грн. - загалом 16000грн. (2000 х 200% х 1 місяць-грудень 2016 року х 4 особи). Просила суд зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй перукарське обладнання та меблі згідно опису під номерами 1-18, загальною вартістю 82850грн., стягнути з відповідача завдану майнову шкоду загалом у розмірі 32500грн., а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000грн., завдану її репутації, як серед перукарів, так і в середовищі клієнтів, що записалися на прийом наперед.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення спричиненої шкоди, відмовлено.

Скасовано захід забезпечення позову, накладений за ухвалами цього суду від 20.12.2016 року та 23.12.2016 року у виді арешту на майно, яке знаходиться в розпорядженні ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, а саме на: дзеркала 150х60 см 5 шт.; плафони наддзеркальні 4 шт.; шафу-купе 4-х дверну (дзеркальна); крісла парикмахерські на гідравліці 4 шт.; крісло для миття голови з раковиною; крісло для педикюра; ванночку для педикюра гідромасажну с підігрівом; стіл для манікюра; тумбу для матеріалів 4-х дверну; стійку-бюро для адміністратора; стільці офісні 2 шт.; тумбочки для робочого місця парикмахера на 4 кошика 4 шт.; шафу для верхнього одягу 2-х дверну; шафу для манікюрних інструментів 2-хдверну; шафу кухонну 1-нодверну з двома полицями; стіл кухонний; бойлер електричний на 80л.; кондиціонер спліт-систему (далі за текстом вживатиметься узагальнене поняття - перукарське обладнання і меблі).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновкам суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги, заперечення щодо апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5, пояснення залученої у якості третьої особи ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, за договором оренди від 01.07.2016р. ОСОБА_3 передала в оренду належне їй на праві власності нежитлове приміщення площею 46,8кв.м. розташоване за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1, для здійснення господарської діяльності. Строк дії договору до 01.07.2018р. Розмір орендної плати за місяць складає 4000грн. (т. 1, а.с. 8). Актом приймання-передачі за договором оренди від 01.07.2016р. зазначено перелік перукарського обладнання і меблів, яке передається орендарю приміщення (т. 1, а.с. 9).

28.11.2016р. ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продала ОСОБА_2 вказане нежиле приміщення перукарні; право власності набувача зареєстровано 28.11.2016р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власностіасності, за договором купівлі-продажу належить спірне приміщення (т. 1, а.с. 11, 143). Цьому передувало укладення 26.11.2016р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 попереднього договору купівлі-продажу (задаток) спірного приміщення (т. 1, а.с. 45). За додатковим договором № 1 до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 27.12.2016р., ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 разом з нежитловим приміщенням перукарні також спірне перукарське обладнання із меблями (т. 1, а.с.142).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в змісті договору оренди приміщення містяться умови передачі в оренду тільки приміщення, без будь-якого перукарського обладнання та меблів, зазначені приписи щодо акту прийому-передачі до договору оренди стосуються тільки оренди приміщення. Зі змісту акту прийому-передачі приміщення до договору оренди від 01.07.2016 року вбачається, що приміщення передано в оренду у відповідності з метою оренди, зазначеною в п. 2.1 договору оренди, та воно не має недоліків на час передачі. Перелік перукарського обладнання та меблів в акті прийому-передачі приміщення не є правочином саме щодо обладнання і меблів.

З таким висновком суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 398 ЦК України, на яку в обґрунтування позовних вимог посилається позивач, право володіння виникає на підставі договору із власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Також позов обґрунтовано положеннями ст. 400 ЦК України, за якими недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В суді апеляційної інстанції підтверджено поясненнями учасників судового розгляду, що перелік перукарського обладнання і меблів, що становить об'єкт спору писала власноруч ОСОБА_1 Це стверджується і поясненнями власника цього майна - ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 26).

В ході розгляду справи позивачем не представлено документів, що свідчать про існуюче в неї право власності, право користування на вказане обладнання.

Відзначений позивачем перелік обладнання в акті приймання-передачі, не є юридично значимим актом, яким власник цього обладнання ОСОБА_3 наділила правом користування ОСОБА_1 саме перукарським обладнанням - акт-приймання передачі є додатком договору оренди нежилого приміщення перукарні. Тож, таким актом охоплюється передання обумовленого договором майна - це нежиле приміщення. За своєю формою і змістом акт приймання-передачі не є договором оренди перукарського обладнання і меблів. А змістом договору оренди приміщення від 01.07.2016р., як правильно визначився суд, не охоплюється перукарське майно і обладнання, бо предметом договору оренди в буквальному читанні п. 1 - нежиле приміщення площею 46,8кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8).

Мовчазне погодження ОСОБА_3 на експлуатацію в приміщенні перукарні її майна, і навіть її пояснення, на чому наголошує в апеляційній скарзі позивач, само по собі не створює підстав для ОСОБА_1 повноважно вимагати це майно від нового власника приміщення.

Колегія суддів не може погодитись із доводами позивача в апеляційній скарзі щодо ототожнення (урівняння) таких конклюдентних дій ОСОБА_3 із учиненням правочину оренди, регламентованого главою 58 параграфом 1 ЦПК України.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За конструкцією ст. 759 ЦК України складовою частиною договору найму (оренди) є певний строк, на який майно передається в оренду.

Однак, в мовчазному погодженні ОСОБА_3, на чому наполягає позивач, не вбачається закріплення однієї з основних характерних рис цього типу цивільно-правового договору як строк, на який він укладається.

А крім того, в своїх поясненнях ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 101-103) стверджує, що між нею і ОСОБА_1 не оформлювався договір на оренду обладнання; позивач до її власного майна ніякого не має відношення і прав. А договір оренди приміщення із позивачем вона уклала на прохання останньої лише для того, аби вона мала можливість зареєструвати підприємницьку діяльність. На обладнання вона договір не укладала і актів не підписувала.

Згодом ОСОБА_3 дещо змінено пояснення (т. 2 а.с. 26), які зводяться до того, що ОСОБА_1 дійсно використовувала обладнання перукарні і меблі з 2014р.; саме позивач в договорі оренди від 01.07.2016р. переписала це обладнання і меблі.

Подальші юридично значимі дії ОСОБА_3 свідчать про її волю на відчуження вказаного майна саме відповідачеві. Такого впевненого висновку можна дійти, як це визначив суд першої інстанції, з дослідження і аналізу правочинів: попереднього договору купівлі-продажу (задаток) від 26.11.2016р., за яким від імені власника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 домовилась із ОСОБА_2 із обсягом перукарських меблів, які переходять у власність у зв'язку з відчуженням відповідачеві приміщення перукарні (т. 2 а.с. 38-39); додаткового договору № 1 від 27.12.2016р. до договору купівлі-продажу приміщення перукарні від 28.11.2016р. (т. 2 а.с. 42), за яким безпосередньо ОСОБА_3 втілила в нотаріально посвідчену форму правового договору свою волю на відчуження приміщення перукарні разом зі спірним перукарським обладнанням і меблями ОСОБА_2 (нині - ОСОБА_2); договором купівлі-продажу нежилого приміщення перукарні від 28.11.2016р., яким власник ОСОБА_3 в п. 13 засвідчила, що відчужуване приміщення не здано в оренду і не обтяжено правами третіх осіб (т. 2 а.с. 40-41).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відтак, колегія суддів схвалює цілком слушний висновок суду першої інстанції, що зазначений перелік перукарського обладнання та меблів, вписаний до акту прийому-передачі приміщення, безвідносно до будь-якого правового статусу цього майна, не є правочином, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням зацитованих у даному рішенні пояснень власника ОСОБА_3 щодо спірного перукарського обладнання і меблів, за відсутності як такого договору оренди обладнання і меблів, не можна вважати позивача ОСОБА_1 титульним (правомірним) володільцем цього майна, здатного вимагати витребування цього майна у нового набувача приміщення перукарні і цього обладнання.

Як наслідок, посилання у змісті позовної заяви на правила ст. 398 ЦК України у якості підстави права володіння спірним майном є юридично неспроможними.

Ані в суді першої інстанції, ані апеляційному суду не надано доказів з уповноваження позивача ОСОБА_1 власником цього майна ОСОБА_3 на його витребування від нового набувача приміщення перукарні ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги, що новий набувач приміщення перукарні - ОСОБА_2 позбавила позивача можливості користуватись орендованим приміщенням, не є тими, з якими матеріальний закон, що регулює виниклі у справі правовідносини, пов'язує підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення.

Так, згідно із ч.ч. 1-4 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Як встановлено, ОСОБА_2 на законних підставах (на підставі договору) набула право власності на нежиле приміщення перукарні, в якому знаходилось спірне перукарське обладнання і меблі.

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що не знала про найм перукарського обладнання позивачем. І змістом нотаріально посвідченого договору відчуження приміщення (т. 1 а.с. 11 зв. - п. 13) підтверджено, що відчужувач приміщення перукарні ОСОБА_3 засвідчила і впевнила набувача у відсутності обтяжень приміщення правами третіх осіб. Зокрема, у змісті цього договору не відзначалось обтяження наявного у приміщенні рухомого майна правом користування на підставі найму (оренди) іншими особами.

Втім, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, як і в своїх поясненнях, наданих суду першої інстанції (т. 1 а.с. 31) зазначила, що поінформувала набувача ОСОБА_2 про оренду приміщення позивачем і просила нового власника надати місяць допрацювати позивачу в приміщенні перукарні.

Разом з такими поясненнями, ОСОБА_3 вчинила, як вказано вище, дії по відчуженню у власність ОСОБА_2 за чинними договорами як приміщення перукарні, так і наявного в ньому перукарського обладнання і меблів.

Згідно із ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відтак, з набуттям права власності на приміщення, ОСОБА_2 28.11.2016р. вчинила дії по встановленню нових замків, що укладається в межі реалізації нею своїх цивільних прав і відповідає ч. 2 ст. 319 ЦК України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 321 ЦК України, а також неукладення між новим власником ОСОБА_2 і ОСОБА_1 договору оренди приміщення перукарні, перукарського майна і меблів, колегія суддів вважає неможливим захист суб'єктивних прав позивача шляхом ухвалення рішення з порушенням набутого у законний спосіб права власності позивача.

В апеляційній скарзі позивач наводить, що відповідач в незаконний спосіб намагається її вижити з приміщення. Проте, незаконності дій відповідача щодо позивача не встановлено.

Підставою для відновлення прав особи в ході судового розгляду справи в сенсі ст. 15 ЦК України має бути доведеність факту порушення, невизнання або оспорювання прав такої особи.

Разом з тим, суд першої інстанції цілком обґрунтовано і на базі зібраних у справі доказів, вірно з процесуальної точки зору проаналізованих судом в сукупності (ст. 89 ЦПК України) дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення її прав відповідачем, що виключає можливість використання позивачем речово-правового захисту суб'єктивних прав у вигляді механізму, регламентованого ст. 400 ЦК України, оскільки в контексті згаданої норми не можна вважати відповідача ОСОБА_2 недобросовісним володільцем.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактажно-правових підстав для задоволення вимог про витребування у відповідача, як недобросовісного володільця, перукарського обладнання і меблів, а також про відсутність для відшкодування позивачеві завданих майнових збитків від неможливості використовувати приміщення перукарні, спірне перукарське обладнання і меблі внаслідок не доведення складу матеріально-правового порушення з боку відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і стороною не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий С.А.Попова

Судді: Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко