Справа № 522/4802/17
Провадження № 2/522/517/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною та стягнення судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

До суду 14.03.2017 року надійшов позов ОСОБА_1, пред'явлений до ОСОБА_2, ОСОБА_3, згідно якого позивач просив визнати фіктивним та недійсним договір про надання юридичних послуг від 30.10.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 05.02.2014 року між ним, ОСОБА_1, та відповідачем, ОСОБА_2, було укладено договір про надання юридичних послуг. За умовами даного Договору від 05.02.2014 року (пункти 1.1. та 1.2.), Позивач зобов'язався за завданням Відповідача надати юридичні послуги, а Відповідач зобов'язався прийняти послуги і сплатити Позивачу ціну в порядку та на умовах, зазначених у договорі. Юридичними послугами є: представництво інтересів Відповідача у судах (а також у будь-яких підприємствах, установах, організаціях), що прямо або опосередковано пов'язано з веденням справ зі стягнення з ОСОБА_4 на користь Відповідача суми боргу; представництво інтересів Відповідача у державній виконавчій службі; надання Відповідачу консультацій та іншої правової допомоги, що пов'язано з виконанням Позивачем своїх обов'язків, згідно п. 1.2. Договору від 05.02.2014 року. На виконання умов даного Договору від 05.02.2014 року (п. 3.2.4.), ОСОБА_2 підписав та надав Позивачу нотаріально посвідчену довіреність №178 від 07.02.2014 року. З метою виконання взятих на себе обов'язків за даним Договором від 05.02.2014 року, Позивач склав та подав до Овідіопольського районного суду Одеської області позовну заяву про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, позивачем також було подано до Овідіопольського районного суду Одеської області заяву про забезпечення позову. 15.12.2014 року Овідіопольським районним судом Одеської області було винесено рішення по цивільній справі №509/562/14-ц, яким вказаний позов було частково задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову суму у загальному розмірі 1973498,45 грн.. Рішення набрало законної сили 27.01.2015 року.

Також позивач посилався на те, що він як уповноважений представник ОСОБА_5 з 20.10.2015 року, на виконання своїх обов'язків згідно Договору від 05.02.2014 року, здійснювався супровід вчинення виконавчих дій по даному виконавчому провадження.

На виконання своїх обов'язків згідно Договору від 05.02.2014 року позивачем надавалась правова допомога у рамках справи №520/6800/16-ц, складено та подано від імені Відповідача-1 зустрічну позовну заяву до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру №АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. метрів. Після тривалих та клопітких переговорів, що проходили між ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, за участю адвоката ОСОБА_7, який відстоював інтереси ОСОБА_6, а також за його участі як повноважного представника, після низки «кроків на зустріч» з боку кожної із перелічених сторін, між ними було досягнуто згоди, результатом чого стало укладення мирової угоди та звернення з відповідною заявою про затвердження мирової угоди до суду, який розглядав даний спір. Як наслідок, 18.08.2016 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі №520/6800/16-ц, була затверджена мирова угода сторін поданій справі. Ця ухвала суду не була оскаржена сторонами та набрала законної сили. На підставі даної мирової угоди, 09.09.2016 року Відповідач зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру №АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. метрів. 01.02.2017 року ОСОБА_4 було повністю виконано мирову угоду від 18.08.2016 року та повністю погашено борг перед ОСОБА_2, шляхом передачі суми у розмірі 412800 грн. (чотириста дванадцять тисяч вісімсот гривень нуль копійок) у готівковій формі.

На протязі усього часу надання послуг Позивачем ОСОБА_2, починаючи з 07.02.2014 року по 01.02.2017 року (моменту повного фактичного погашення ОСОБА_4 суми боргу, визначеної сторонами у мировій угоді, затвердженої ухвалою Київського районного суду м. Одеси у справі №520/6800/16-ц, Позивач якісно, своєчасно та у повному обсязі надавав відповідачу юридичні послуги, до яких відповідач, у свою чергу, не мав та не має досі жодних претензій.

Відповідно до п. 1.5. Договору від 05.02.2014 року, Відповідач гарантує Позивачу, що на момент підписання цього Договору ані Замовником, ані жодною уповноваженою ним особою не є укладеним будь-який договір про надання послуг, що прямо або опосередковано стосується стягнення боргу ОСОБА_4 на користь Відповідача-1. Своїм підписом під цим Договором від 05.02.2014 року Відповідач-1 безвідклично відмовляється від свого права на укладення інших договорів (угод) про надання послуг, що прямо або опосередковано стосується стягнення даного боргу з ОСОБА_4 на користь Відповідача-1 та зобов'язується їх не укладати протягом усього строку дії даного Договору. Відповідач-1 засвідчує, що дане обмеження ніяким чином не утискає його прав чи прав інших осіб, у тому числі Держави, та є добровільним та усвідомленим волевиявленням.

Проте, як стало відомо Позивачу, Відповідач порушив свої зобов'язання, встановлені у п. 1.5. Договору від 05.02.2014 року, та без відповідної згоди на це Позивача 30.10.2015 року уклав із Відповідачем ОСОБА_3 договір про надання юридичних послуг, предметом якого вказано: надання Відповідачу послуг зі стягнення боргу з ОСОБА_4. Окрім цього, до цих послуг сторони віднесли: послуги, пов'язані з наданням юридичних консультацій та роз'яснень з юридичних питань, складання процесуальних та інших документів, необхідних для виконання Відповідачем-2 своїх зобов'язань, представництво Відповідача-1 у судах, органах державної влади, у тому числі, але не обмежуючись: у відділах державної виконавчої служби, управліннях юстиції, відділах міліції, прокуратурі, державній реєстраційній службі, СЕТАМ, а також у правовідносинах із ОСОБА_4, його представниками та його родичами та близькими, участь в договірній та переддоговірній та договірній роботі, при укладенні мирових угод із ОСОБА_4.

Відповідно до п. 4.1. Договору від 05.02.2014 року, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність визначену цим договором. Так, відповідно до п. 4.6. Договору від 05.02.2014 року, сторони погодили, що у випадку порушення Відповідачем-1 пункту 1.5. даного договору, це буде підставою та правом для Позивача для визнанням недійсними будь-яких означених у п. 1.5. Договору угод в судовому порядку. Позивач вважає, що укладаючи даний договір від 30.10.2015 року, ОСОБА_2, окрім порушення умов Договору від 05.02.2014 року, порушив права позивача, зокрема, відповідач формально збільшив свої витрати по стягненню боргу з ОСОБА_4 та тим самим прямо зменшив розмір гонорару позивача за надані йому послуги за договором від 05.02.2014 року. Позивач вважає, що дана спроба Відповідача шляхом укладення Договору від 30.10.2015 року, формально збільшуючи свої витрати (фактично, цим самим прямо пропорційно зменшуючи розмір гонорару Позивача) без письмової згоди Позивача є спробою Відповідача за допомогою ОСОБА_3 в односторонньому порядку змінити умови Договору від 05.02.2014 року щодо ціни послуг. Інакше кажучи, Відповідач-1 винайшов спосіб щоб «зекономити» або не виплачувати Позивачу заслужений ним гонорар. Посилався на фіктивність спірного договору з тих підстав, що відсутнє між сторонами реальне його виконання, окрім формального його підписання (підписання договору, видачі довіреності). За вказаних обставин просив Договір від 30.10.2015 року визнати фіктивним та як наслідок недійсним.

Ухвалою суду від 07.04.2017 року провадження у справі було відкрито (с. Нікітіна С.Й.).

До суду надійшли 22.05.2017 року письмові заперечення від ОСОБА_3, згідно яких позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити. Додатково зазначив, що дійсно 30.10.2015 року між ним, ОСОБА_3, та ОСОБА_2 був укладений договір про надання юридичних послуг. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 зобов'язаний надати, зокрема, такі послуги: юридичні консультації та роз'яснення з юридичних питань; представництво в судах, у відділах державної виконавчої служби СЕТАМ і т.д. ( п-1.2 договору); п. 1.1 послуги зі стягнення боргу з ОСОБА_4. Свої послуги він виконав в повному обсязі, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження №49076150. Зокрема, в матеріалах вищезазначеного виконавчого провадження знаходиться заява про долучення документів до матеріалів справи від 22.01.2016 р. від. ОСОБА_8 (уповноважений за умовами договору від 30.10.2015 р., п.2.2.2.), довіреність на представництво інтересів, акт опису та арешту майна, складений за підписом ОСОБА_9 від ОСОБА_10, заява про отримання копій документів виконавчого провадження. Крім того, в межах виконавчого провадження ОСОБА_8, як представником ОСОБА_10, подано заяву про залишення за стягувачем нереалізованого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, в рахунок часткового погашення боргу за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області №509/562/14-ц. Для підтвердження того, що єдиним представником ОСОБА_10 у виконавчому провадженні №49076150 був ОСОБА_8, надав також відповідь головного державного виконавця Київського ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кіптікова від 22.05.2017 р. №49076150, в якому останній підтверджує, що інших представників ОСОБА_10 не мав. Саме в межах виконавчого провадження №49076150, як результат надання юридичних послуг ОСОБА_3, ОСОБА_10 отримав в рахунок погашення боргу квартиру і за умовами договору від 30.10.2015 р. повинен був оплатити надані послуги в розмірі 20 % вартості. Зазначив, що ОСОБА_2 не виконав свої обов'язки по оплаті наданих послуг і з цього приводу в провадження Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа № 522/4802/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про стягнення коштів за договором надання послуг. Відповідач вважає, що ініціювання даного процесу спрямоване лише на ухилення ОСОБА_10 (за допомогою позивача, права, якого насправді жодним чином не порушені) від виконання своїх обов'язків по оплаті отриманих послуг за договором від 30.10.2015 року. Вважає, що підстави позову ОСОБА_1 такі, як, що ОСОБА_2 у договір від 05.02.2014 року відмовився від права на укладання інших договорів про надання послуг, а також те, що укладенням договору від 30.10.2015 року ОСОБА_2 фактично в односторонньому порядку змінив умови договору від 05.02.2014 року, не стосуються предмету доказування у даній справі та не свідчать недійсність спірного правочину. Також зазначав, що позивач перекручує окремі обставини, зокрема, ті, за яких було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 зазначене було здійснено саме під час виконавчого провадження, у рамках якого правовому допомогу надавав саме він - ОСОБА_3. Також, посилався на те, що сторони за договором від 05.02.2014 року самостійно передбачили можливість зменшення гонорару пропорційно витратам аж до нульового гонорару (п.2.2 договору від 05.02.2014 року) і укладення оскаржуваного договору, на думку відповідача, не суперечить умовам зміни розміру гонорару. Посилався також на недоведеність факту наявності порушення прав позивача на момент його звернення до суду з дійсним позовом. Обставини, які на думку позивача обґрунтовують порушення його права, відповідач вважає надуманими та такими, що ґрунтуються на припущеннях стосовно того, які саме дії можуть відбутись у майбутньому і як вони вплинуть на його права. Зазначив, що доказів з приводу того, що у ОСОБА_2 виникли додаткові витрати та що унаслідок цього зменшився його гонорар позивач не надав. Також, посилався на те. що позивачем не надано доказів з приводу виконання ним умов договору від 05.02.2014 року і взагалі, що він має право на отримання гонорару. За вказаних обставин просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У зв'язку з рішенням Вищої Ради Правосуддя від 22.08.2017 року №2503/0/15-17 про звільнення ОСОБА_12 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси було вирішено питання про повторний авторозподіл справи. Після авторозподілу на підставі протоколу від 08.11.2017 року вказана справа надійшла в провадження судді Домусчі Л.В. 09.11.2017 року.

Ухвалою суду від 10.11.2017р. справу було прийнято до провадження с.Домусчі Л.В..

Ухвалою суду від 18.01.2018 року справу було призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги та підстави, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Зазначив. що оскаржуваний договір був укладений між відповідачами без його згоди, що суперечить п.2.2 договору від 05.02.2014 року; фактично внаслідок укладання спірного договору сума його гонорару зменшується; оскаржуваний договір не відповідає волі сторін, він не виконувався та не має реальних наслідків. Зазначив, що борг на користь ОСОБА_2 був стягнутий за рахунок його дій (мирова угода) і відповідач ОСОБА_3 та його довірена особа - ОСОБА_8 з цього приводу нічого не робив та не виконував, а отже вважає оскаржуваний договір фіктивним і недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав та підтримав позов ОСОБА_1, просив задовольнити. Зазначив, що коли він уклав договір з позивачем, він не відразу зрозумів, що укладений договір є ексклюзивний, під час розгляду справ в апеляційній інстанції за мировою угодою діяли ОСОБА_7 (пр.-к ОСОБА_4), ОСОБА_1, а також був присутній ОСОБА_8. Також підтвердив, що за його домовленістю ОСОБА_3 видав довіреність на ім'я ОСОБА_8. При цьому, не заперечував, що коли донька ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про свої права на квартиру, то в судовому засіданні від його імені приймав участь представник ОСОБА_8.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 (по довіреності від 19.09.2016 року) та сам відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1., просили відмовити. Відповідач додатково пояснив, що він не пам'ятає чи був присутній позивач при укладенні спірного договору, він укладався для того, щоб допомогти ОСОБА_2 вирішити спір із ОСОБА_4, з цією метою було видано довіреність і на ОСОБА_8, який ходив у судові засідання та займався виконавчим провадженням, він у свою чергу займався організаційними питаннями. Вони неодноразово зустрічались з ОСОБА_4 та ОСОБА_1. які постійно вів між ними переписку. Позов не визнав, оскільки договір від 30.10.2015 року виконувався, ОСОБА_8 їздив у суд в м. Овідіополь, і до міста Київ, ДВС, умови договору виконувались. Зазначив, що він частково отримував кошти за виконання спірного договору, про що у ОСОБА_3 з розписки від ОСОБА_2.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи. суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05.02.2014 року між ним, ОСОБА_1, та відповідачем, ОСОБА_2, було укладено договір про надання юридичних послуг.

За умовами даного Договору від 05.02.2014 року (пункти 1.1. та 1.2.), Позивач зобов'язався за завданням Відповідача надати юридичні послуги, а Відповідач зобов'язався прийняти послуги і сплатити Позивачу ціну в порядку та на умовах, зазначених у договорі.

Юридичними послугами є: представництво інтересів Відповідача у судах (а також у будь-яких підприємствах, установах, організаціях), що прямо або опосередковано пов'язано з веденням справ зі стягнення з ОСОБА_4 на користь Відповідача суми боргу; представництво інтересів Відповідача у державній виконавчій службі; надання Відповідачу консультацій та іншої правової допомоги, що пов'язано з виконанням Позивачем своїх обов'язків, згідно п. 1.2. Договору від 05.02.2014 року.

Згідно до п.1.3 договору, боржником за даним Договором, є ОСОБА_4, сумою боргу за даними договором є 115 000 дол. США (п.1.4 Договору).

На виконання умов даного Договору від 05.02.2014 року (п. 3.2.4.), ОСОБА_2 підписав та надав Позивачу нотаріально посвідчену довіреність №178 від 07.02.2014 року.

Відповідно до п. 1.5. Договору від 05.02.2014 року, Відповідач гарантує Позивачу, що на момент підписання цього Договору ані Замовником, ані жодною уповноваженою ним особою не є укладеним будь-який договір про надання послуг, що прямо або опосередковано стосується стягнення боргу ОСОБА_4 на користь замовника. Своїм підписом під цим Договором від 05.02.2014 року замовник безвідклично відмовляється від свого права на укладення інших договорів (угод) про надання послуг, що прямо або опосередковано стосується стягнення даного боргу з ОСОБА_4 на користь замовника та зобов'язується їх не укладати протягом усього строку дії даного Договору. Замовник засвідчує, що дане обмеження ніяким чином не утискає його прав чи прав інших осіб, у тому числі Держави, та є добровільним та усвідомленим волевиявленням.

Згідно п.2.1 договору, розмір гонорару виконавця становить 10% від розміру фактичного погашення.

Строк дії договору був визначений у п.5.1 Договору, згідно якого він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом п'яти років.

Також судом встановлено, що 30.10.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір про надання юридичних послуг.

Згідно вказаного договору ОСОБА_3 зобов'язаний був надати ОСОБА_2, зокрема, такі послуги: юридичні консультації та роз'яснення з юридичних питань; представництво в судах, у відділах державної виконавчої служби, управліннях юстиції, відділах міліції, прокуратурі, державній реєстраційній службі, СЕТАМ і т.д. (п-1.2 договору); п. 1.1 послуги зі стягнення боргу з ОСОБА_4.

Підставою для визнання вищевказаного договору від 30.10.2015 року фіктивним та недійсним позивач зазначив те, що укладаючи його ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання, встановлені у п. 1.5. Договору від 05.02.2014 року, та без відповідної згоди на це Позивача 30.10.2015 року уклав із Відповідачем ОСОБА_3 договір про надання юридичних послуг, предметом якого вказано: надання Відповідачу послуг зі стягнення боргу з ОСОБА_4, що таким чином зменшує його гонорар.

Відповідно до п. 4.1. Договору від 05.02.2014 року, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність визначену цим договором. Так, відповідно до п. 4.6. Договору від 05.02.2014 року, сторони погодили, що у випадку порушення ОСОБА_2 пункту 1.5. даного договору, це буде підставою та правом для Позивача для визнанням недійсними будь-яких означених у п. 1.5. Договору угод в судовому порядку.

По -перше, Позивач вважає, що укладаючи даний договір від 30.10.2015 року, ОСОБА_2, окрім порушення умов Договору від 05.02.2014 року, порушив права позивача, зокрема, відповідач формально збільшив свої витрати по стягненню боргу з ОСОБА_4 та тим самим прямо зменшив розмір гонорару позивача за надані йому послуги за договором від 05.02.2014 року. Позивач вважає, що дана спроба Відповідача шляхом укладення Договору від 30.10.2015 року, формально збільшуючи свої витрати (фактично, цим самим прямо пропорційно зменшуючи розмір гонорару Позивача) без письмової згоди Позивача є спробою Відповідача за допомогою ОСОБА_3 в односторонньому порядку змінити умови Договору від 05.02.2014 року щодо ціни.

По-друге, Посилався на фіктивність спірного договору з тих підстав, що відсутнє між сторонами реальне його виконання, окрім формального його підписання (підписання договору, видачі довіреності). За вказаних обставин просив Договір від 30.10.2015 року визнати фіктивним та як наслідок недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 901 цього Кодексу за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

Згідно ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 15 грудня 2014 року Овідіопольським районним судом Одеської області було розглянуто справу №509/562/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, моральної шкоди та судових витрат та винесено рішення, яким було частково задоволено позов: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 1 969 844. 45 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 грн..

Рішення набрало законної сили 27.01.2015 року.

Постановою головною державного виконавця Київського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 17.06.2016 року ОСОБА_2 у рахунок часткового погашення боргу за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.12.2014 року по справі №509/562/14-ц було передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4. По факту передачі майна державним виконавцем 17.06.2016 року було складено акт про передачу майна стягувачу.

З даних документів виконавчого провадження вбачається, що від імені та в інтересах ОСОБА_2 виступав ОСОБА_8 як представник по довіреності. Зазначене підтверджується листом державного виконавця Київського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 22.05.2017 року (а.с.35), в якому підтверджено, що інших представників ОСОБА_10 не мав.

При цьому в судовому засіданні з пояснень ОСОБА_2 і ОСОБА_3 встановлено, що спірний договір від 30.10.2015 року укладався з метою вирішення питання про стягнення боргу з ОСОБА_4, на виконання цього договору ОСОБА_2 також надав ОСОБА_8 (як співробітнику ОСОБА_3В.) довіреність та який звертався до державного виконавця з заявами з приводу виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.12.2014 року по справі №509/562/14-ц.

Крім того, судом встановлено, що при укладання мирової угоди адвокат ОСОБА_7 поставив таку вимогу, що ОСОБА_8 не брав у цьому участь, тому при її затвердженні брав участь лише ОСОБА_1 Тобто, позивач був обізнаний про участь у стягненні боргу з ОСОБА_4 представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8.

Отже, матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору про надання послуг від 30.10.2015 року без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки здійснення представником ОСОБА_8 дії в інтересах ОСОБА_2 у рамках виконавчого провадження свідчать про реальність настання правових наслідків правочину - договору про надання юридичних послуг від 30.10.2015 року.

Таким чином, договір укладався сторонами для реального його виконання і відсутній між ними умисел на укладання спірного правочину.

Суд вважає, що підстави позову ОСОБА_1 такі, як, що ОСОБА_2 у договір від 05.02.2014 року відмовився від права на укладання інших договорів про надання послуг, а також те, що укладенням договору від 30.10.2015 року ОСОБА_2 фактично в односторонньому порядку змінив умови договору від 05.02.2014 року, не стосуються предмету доказування у даній справі та не свідчать недійсність спірного правочину.

Також, суд приймає до уваги посилання сторони відповідача на недоведеність факту наявності порушення прав позивача на момент його звернення до суду з дійсним позовом.

Доказів з приводу того, що у ОСОБА_2 виникли додаткові витрати та що унаслідок цього зменшився гонорар позивача до суду не надано. Зазначене не підтвердив ОСОБА_2.

Обставини, які на думку позивача обґрунтовують порушення його права, суд вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях стосовно того, які саме дії можуть відбутись у майбутньому і як вони вплинуть на його права.

Посилання на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою ухилення від виконання у майбутньому зобов'язань за договором від 05.02.2014 року не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження за розглядом справи та не свідчать про фіктивність спірного договору про надання юридичних послуг від 30.10.2015 року.

Суд вважає, що спірний договір про надання послуг було укладено з дотримання вимог чинного законодавства щодо його оформлення та за наявності волевиявлення сторін.

При цьому, суд враховує, що позивач не є стороною спірного договору.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, суд вбачає, що підстави позову ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження за розглядом справи, суд не вбачає ознак фіктивності спірного правочину, з урахуванням викладеного приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому відмовляє у їх задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 16, 202-203, 215-216, 234, 236, 526, 629, 638-640, 901, 902 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 10- 13, 19, 43, 49, 76-81, 133, 141, 209, 229, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4) про визнання угоди недійсною та стягнення судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 29.05.2018 року.

Суддя: Домусчі Л. В.