Справа № 465/196/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/6608/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Копняк С.М., Крайник Н.П.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_7 до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на спадкове майно та обєднаним зустрічним позовом ОСОБА_4 до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності, об'єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11, ОСОБА_12 в інтересах якого діють законні представники: ОСОБА_13, ОСОБА_9, треті особи: Орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору,-

встановила:

Позивач ОСОБА_7 в листопаді 2007 року звернулась в суд з позовом до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, з участю третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначала, що була дружиною померлого 26.08.2007 року ОСОБА_14 Батькові її чоловіка ОСОБА_15 був наданий гаражний бокс № 16 в ряді 16 в гаражному кооперативі «Ластівка», вступні внески та пай ним повністю були сплачені, однак за життя право власності він не оформив. ОСОБА_15 помер, заповіту на належне йому майно не склав. Вважає, що чоловік фактично прийняв спадщину після смерті батька, постійно до дня смерті користувався гаражем, сплачував експлуатаційні внески, але документально це не оформив. Після смерті чоловіка вона прийняла спадщину, користується гаражем. Коли звернулась в нотаріальну контору, їй відмовлено в оформленні спадкового майна, оскільки її чоловік не оформив свідоцтво про прийняття спадщини після смерті батька, тому просила визнати за нею право власності на спадкове майно гаражний бокс, після смерті чоловіка.

В лютому 2016 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічними вимогами до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати за ОСОБА_4 право власності на 13/16 частини гаражного боксу 16 в ряді №16 Гаражно-будівельному кооперативі №1 «Ластівка» Франківського району м. Львова, за адресою: м.Львів, вул. Княгині Ольги, 74 А.

Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що 15.03.2013 року ОСОБА_8 померла, а 09.10.2013 року ОСОБА_16 державна нотаріальна контора видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона успадкувала усе майно, що залишилось після смерті матері. Вказує, що після сплати пайового внеску ОСОБА_15, спірний гараж став спільною сумісною власністю ОСОБА_15 та ОСОБА_8 Спадщину після смерті ОСОБА_15 прийняли його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_14, яким було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в квартирі № АДРЕСА_1 та свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в земельній ділянці АДРЕСА_2. Таким чином, ОСОБА_8 прийняла усю належну їй частину спадщини після смерті чоловіка, в тому числі і частину в спірному гаражі. Разом з цим, вони не оформили спадкові права на гараж, оскільки на час смерті ОСОБА_15 не було зареєстровано право власності на цей гараж. Крім того, після смерті ОСОБА_14 відкрилась спадщина на 1/4 частини спірного гаража, а відтак ОСОБА_8 має право на частину в спадщині в розмірі 1/4, а ОСОБА_7 на частину в розмірі 3/4. Таким чином, ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_14 належить 1/16 частини гаража, а ОСОБА_7 - 3/16 частини гаража.

Поряд з цим, представник ОСОБА_4 ОСОБА_3 в грудні 2015 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_12 в інтересах якого діють законні представники: ОСОБА_13, ОСОБА_9, з участю третіх осіб Органу опіки і піклування Франківської районної адміністрації, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору.

Позов обгрунтовує тим, що 22 квітня 2008 року Франківським районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення суду, на підставі якого ОСОБА_7 отримала право власності на гаражний бокс № 16, загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "Б", разом з цегляним підвалом, загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "пд", загальною площею 39,0 кв.м, що знаходиться в ряді 16 в гаражному кооперативі № 1 "Ластівка", розташованому у місті Львові на вулиці Княгині Ольги, 74-а. 11 січня 2013 року ОСОБА_8 звернулася в Франківський районний суд м. Львова із заявою про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2008 року. 15 березня 2013 року померла ОСОБА_8 09 жовтня 2013 року ОСОБА_16 державна нотаріальна контора видала позивачу доньці та водночас єдиній спадкоємиці померлої ОСОБА_8, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідного до якого вона успадкувала усе майно, що залишилось після смерті її матері. 04 січня 2013 року представник позивача отримав відповідь та завірені копії документів від ОКП «БТІ та ЕО» на адвокатський запит № 02-26/12/2012 від 26 грудня 2012 року в якій зазначено, що згідно архівних даних станом на 01 жовтня 2012 року гараж № 16 ряд № 16, що знаходиться в ГК № 1 "Ластівка" за адресою: м. Львів, вул. Кн. Ольги, 74-А зареєстрований в цілому за ОСОБА_12 на підставі договору дарування від 07 серпня 2008 року. Вважає, що при укладенні оспорюваного договору порушено норми Конституції України та Цивільного кодексу України, оскільки гараж відчуджено без згоди співвласника, що вважає підставою для визнання такого правочину недійсним.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року позов Породко Лесі Йосифівни до автогаражного кооперативу «Ластівка», Породко Софії Онуфріївни, Микиєвич Наталії Ігорівни, Породко Андрія Ігоровича, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на спадкове майно - задоволено.

Визнано за Породко Лесею Йосифівною право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті чоловіка Породко Ігора Сільвестровича гаражний бокс №16 автогаражного кооперативу «Ластівка», що по вул. Кн.Ольги, 74а у м. Львові.

У задоволені обєднананого зустрічного позову ОСОБА_4 до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності та об'єднаного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_11, ОСОБА_12 в інтересах якого діють законні представники: ОСОБА_13, ОСОБА_9, треті особи: Орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору відмовлено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року оскаржив представник ОСОБА_4 ОСОБА_3

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено без дослідження всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі покликається на те, що після сплати пайового внеску спірний гараж став в рівних частинах спільною сумісною власністю ОСОБА_15 та ОСОБА_8 16.01.2011 року помер ОСОБА_8М, спадщину після його смерті прийняли дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_14, яким видано свідоцтва про право на спадщину в рівних частинах.

Також, після смерті ОСОБА_15 його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_14 успадквали по 1/4 частині гаражного боксу № 16 в ряді 16 в гаражному кооперативі «Ластівка» кожен, оскільки 1/2 частина гаража спадкуванню не підлягала, тому що належить ОСОБА_8 як частина у спільному майні подружжя.

26.08.2007 року помер ОСОБА_14, після його смерті відкрилася спадщина на ј частину спірного гаража, відтак спадкоємці, які прийняли спадщину, а саме мама ОСОБА_8 має право на частину спадщини в розмірі 1/4 частки, а дружина ОСОБА_7 на іншу частину в розмірі ѕ, оскільки діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовилися від прийняття спадщини в користь ОСОБА_7

Апеллянт вважає, що ОСОБА_8 після смерті чоловіка у 2001 році та сина у 2007 році належала частка у спірному гаражі в розмірі 13/16, що складається з 1/2 частина частка у спільній сумісній власності, 1/4 частина частка у спадщині після смерті чоловіка, 1/16 частина частка після смерті сина ОСОБА_14

15.03.2013 року ОСОБА_8 померла, після її смерті спадщину прийняла та оформила дочка ОСОБА_4, відтак до неї перейшли і відповідні права на 13/16 частин спірного гаража.

Таким чином, вважає підставними вимоги позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання права власності на 13/16 частин гаража, відтак безпідставними вимоги ОСОБА_7 про визнання права власності на гараж в цілому.

Звертає увагу, що оспорюваний договір дарування гаража від 07.08.2008 року укладений на підставі заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 22.04.2008 року про визнання за ОСОБА_7 права власності на спірний гараж, яке було скасоване ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року. ОСОБА_7 здійснила відчудження всього гаража, проте не мала права здійснювати таке відчудження, у зв»язку з чим визнання недійсним договору є належним способом захисту прав ОСОБА_4

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7 та задовольнити вимоги об»єднаних позовних вимог ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із пунктом 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_15 його майно спадкувала дружина ОСОБА_8, якій було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку в квартирі № АДРЕСА_3 та частку в земельній ділянці АДРЕСА_4. Отже, як дружина спадкодавця, ОСОБА_8 при оформленні спадщини знала і про інше майно подружжя, однак з невідомих причин про це не повідомила нотаріуса, не претендувала на нього, відтак суд вважав надуманими та безпідставними твердження представника ОСОБА_8 та її доньки ОСОБА_4 про те, що остатння була позбавлена права власності, як на частину гаража, що належав їй у спільній сумісній власності, так і частину гаража, що належав їй після прийняття спадщини.

Також, відмовляючи у задоволенні об»єднаного зустрічного позову ОСОБА_17 про визнання права власності та визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції вказав, що на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, зясовано та перевірено вільну волю сторін, які погодились зі всіма істотними умовами договору, укладений договір добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору, їм було розяснено усі наслідки підписання такого договору, при цьому станом на 2008 рік жодних претензій з боку ОСОБА_8 не було.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

02 серпня 1983 року між ОСОБА_15 та РБУ-4 укладений договір на ремонт і будівництво житлових домів, квартир, господарських, побутових будівель і споруд по замовленню населення. Згідно з п.1 цього договору підрядчик прийняв на себе виконання робіт по ремонту, будівництву за адресою: м. Львів, вул. Боженко, кооператив «Ластівка» (т. 1 а.с. 9).

Пунктом 5 договору передбачено, що підрядчик зобов'язується виконати роботи на суму 1349,81 руб. протягом 1983 року.

02 січня 1984 року ОСОБА_15 отримав ордер № 772 про те, що йому надається право на заняття гаража в гаражному кооперативі №16 Товариства Автолюбителів УРСР Радянського району м.Львова (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до довідки правління автогаражного кооперативу «Ластівка» від 08.09.2007 року, як член вказаного кооперативу ОСОБА_15 повністю вніс пайові внески за гаражний бокс № 16 в ряді 16 в гаражному кооперативі «Ластівка», проте право власності на гараж не зареєстрував.

Відповідно до роз»яснень, наведених у п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 28 червня 1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов»язаних іх діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст.15 Закону України "Про власність"). Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, після сплати пайового внеску спірний гараж набув статусу майна спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_15 та ОСОБА_8, при цьому згідно із ст. 28 КпШС України їх частки у такому майні визнаються рівними.

16 вересня 2001 року ОСОБА_15 помер, про що складено відповідний актовий запис за №5697 та видано Свідоцтво про смерть І-СГ № 229277 (т. 1 а.с. 12).

Після смерті ОСОБА_15 відкрилась спадщина на належне померлому майно.

З матеріалів спадкової справи № 110/02 спадкодавця ОСОБА_15 встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_15 звернулися 15.02.2002 року його дружина ОСОБА_8 та 12.03.2002 року його син ОСОБА_14, яким видано свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в квартирі № АДРЕСА_1 та свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в земельній ділянці АДРЕСА_2.

В свою чергу, у п. 6. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснено, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію", стаття 384 ЦК).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно із ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

В свою чергу, відповідно до п. 111 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року (яка булла чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8М.) прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитися. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

На переконання колегії суддів, спадкоємці померлого ОСОБА_15 його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_14 належним чином прийняли спадщину після смерті спадкодавця, в тому числі на Ѕ частину гаражного боксу № 16 в ряді 16 в гаражному кооперативі «Ластівка».

26.08.2007 року помер ОСОБА_14, про що зроблений відповідний актовий запис № 5438 та видане свідоцтво про смерть серія І-СГ № 091569 (т. 1 а.с. 6). Спадщину після його смерті прийняли мама ОСОБА_8 та дружина ОСОБА_7, при цьому його діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовилися від права на спадкування в користь матері ОСОБА_7

З врахуванням того, що частка спадкодавця ОСОБА_14 у спірному гаражному боксі № 16 в ряді 16 в гаражному кооперативі «Ластівка» складала 1/4 частина, відповідно після його смерті спадкоємцю ОСОБА_8 належить 1/16 частина, а спадкоємцю ОСОБА_7 3/16 частини гаража.

В свою чергу, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як розяснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_7 не представила суду доказів відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо спадкового майна померлого ОСОБА_14, в матеріалах справи такі відсутні, колегія суддів дійшла переконання про те, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 необхідно відмовити, що свідчить про підставність апеляційної скарги в цій частині.

З аналогічних підстав необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог зустрічного обєднананого позову ОСОБА_4 про визнання права власності, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, обставин для протилежних переконань не наведено.

Таким чином, рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на спадкове майно, а також про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на 13/16 частини гаражного боксу 16 в ряді №16 Гаражно-будівельному кооперативі №1 «Ластівка» Франківського району м. Львова, за адресою: м.Львів, вул. Княгині Ольги, 74 А.

Разом з цим, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із положеннями Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як із зобов»язально-правовим способом захисту (позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст. 215-235 ЦК України), так і з речово-правовим способом захисту права (позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації).

З врахуванням того, що відповідно до ст. 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у даній ситуації є зобов»язально-правовий, а саме визнання правочинів купівлі-продажу недійсними.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07 серпня 2008 року ОСОБА_18 покликається на те, що після смерті ОСОБА_15, його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_14 успадкували по 1/4 частці гаражного боксу № 16 в ряді 16 в гаражному кооперативі №1 «Ластівка» кожен. Однак, вони не оформили спадкові права на гараж, оскільки на час смерті ОСОБА_15 не було зареєстровано право власності на цей гараж.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2008 року за ОСОБА_7 визнано право власності на гаражний бокс № 16, загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "Б", разом з цегляним підвалом, загальною площею 19,5 кв.м, позначений на плані літерою "пд", загальною площею 39,0 кв.м, що знаходиться в ряді 16 в гаражному кооперативі № 1 "Ластівка", розташованому у місті Львові на вулиці Княгині Ольги, 74-а.

Беручи до уваги те, що заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 22.04.2008 року, на підставі якого проведено реєстрацію права власності за ОСОБА_7, скасоване ухвалою цього ж суду від 17.12.2015 року, остання не мала законних підстав для дарування спірного гаражу, тому укладений 07 серпня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 договір дарування необхідно визнати недійсним, при цьому оскільки вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним, колегія суддів приходить переконання про те, що повноцінний захист порушеного права можливий в сукупності із скасуванням державної реєстрації права власності осіб, які незаконно набули це право (т.1 а.с. 202).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання позову 538,2 грн. та 807,3 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_7 до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до автогаражного кооперативу «Ластівка», ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на 13/16 частини гаражного боксу 16 в ряді №16 Гаражно-будівельному кооперативі №1 «Ластівка» Франківського району м. Львова, за адресою: м.Львів, вул. Княгині Ольги, 74 А відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_11, ОСОБА_12 в інтересах якого діють законні представники: ОСОБА_13, ОСОБА_9, треті особи: Орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування гаражного боксу № 16 в ряді 16 в гаражному кооперативі № 1 «Ластівка» за адресою м. Львів, вул.. Княгині Ольги 74А від 07 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_19, зареєстрований в реєстрі за № 6016.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_12 на гаражний бокс № 16 в ряді 16 в гарадному кооперативі № 1 «Ластівка» за адресою м. Львів, вул. Княгині Ольги 74А.

Стягнути з ОСОБА_7, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, місце проживання 79057, АДРЕСА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2,судовий збір за подання позову 538 (п»ятсот тридцять вісім) грн. 20 коп. та 807 (вісімсот сім) грн. 30 коп. за розгляд апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 травня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Копняк

ОСОБА_20