Справа № 2-95/10
Провадження № 22-ц/772/676/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вишар І.Ю.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
УХВАЛА

31 травня 2018 рокуСправа № 2-95/10м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Вінницької квартирно-експлуатаційної частини, Виконавчого комітету Вінницької міської ради про поновлення у списках осіб, які перебувають на квартирному обліку, відшкодування витрат на найм житла, надання квартири,

за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, Міністерства оборони України на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 25.06.2010 року, ухвалене у складі судді Вишара І.Ю., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2009 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Вінницької квартирно-експлуатаційної частини, Виконавчого комітету Вінницької міської ради про поновлення у списках осіб, які перебувають на квартирному обліку, відшкодування витрат на найм житла, надання квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 25.06.2010 року позов задоволено.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за завдані збитки, пов`язані із наймом житла в період з 03.02.1995 року по 30.04.2009 року в сумі 243782 грн.

Зобов`язано Вінницьку квартирно-експлуатаційну частину поновити ОСОБА_1 у списках осіб, які перебувають на квартирному обліку на отримання житлового приміщення з 03.02.1995 року.

Зобов`язано Вінницький обласний військовий комісаріат надати квартиру сім`ї ОСОБА_1 , яка складається з дружини - ОСОБА_2 , дочки - ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням житлової комісії в/ч 2729 № 78 від 12.06.1997 року про постановку ОСОБА_1 на квартирний облік, затверджене командиром військової частини ОСОБА_3 не скасовано в установленому законом порядку, а тому є чинним. Військова частина НОМЕР_1 ліквідована, у зв`язку з чим ОСОБА_1 відповідно до ч. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» після ліквідації військової частини № НОМЕР_1 залишився на обліку у Вінницькому обласному військовому комісаріаті і Вінницькій квартирно-експлуатаційній частині.

Окрім цього, ОСОБА_1 до теперішнього часу не був забезпечений житлом, тому вимушений був знімати квартиру в найом. Згідно договору найму від 01.01.1993 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_4 здає, а ОСОБА_1 приймає 2 кімнати в будинку АДРЕСА_1 . Факт сплати ОСОБА_1 грошової суми підтверджується розпискою ОСОБА_4 , в якій він підтверджує виплату грошової суми за найом квартири в наступних розмірах : з 01.01.1993 року по 1997 рік 50 доларів США щомісячно; з 01.01.1998 по 2000 рік 100 доларів США щомісячно, з 01.01.2000 року по 2003 рік 200 доларів США щомісячно; з 01.01.2004 року по 2005 рік 300 доларів США щомісячно; з 01.01.2006 року 300 доларів США щомісячно. Здійснюючи розрахунок вартості житла, найманого ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позивач з 03.02.1995 року перебуває в черзі на отримання житла при військовій частині НОМЕР_2 , тому при розрахунку витрат початковий відлік витрат обраховано саме з 03.02.1995 року по день звернення у суд з позовом позивача, що становить 243782 грн.

Задовольняючи вимогу позивача щодо надання його сім`ї квартири суд врахував довідку з місця роботи позивача, відповідно до якої дружина позивача ОСОБА_2 , яка працює на ПП «Серна» швачкою, не перебуває на квартирному обліку. Доньки позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , які працюють на ПП «Трейд» також не перебувають на квартирному обліку. Частина будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності не придатна для проживання, оскільки знаходиться в напівзруйнованому стані, тому суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати квартиру ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Подана апеляційна скарга обґрунтована наступним :

а) Щодо порушення прав та інтересів Міністерства оборони України.

Міністерством оборони України наказом від 16.05.2016 року № 259, затверджено Положення про територіальний юридичний підрозділ (управління, відділ), на який покладено забезпечення у визначеній адміністративно-територіальній зоні відповідальності представництво інтересів Міністерства оборони України в судах, здійснення перевірок, правової, претензійної та позовної роботи в органах військового управління, військових частинах, установах та організаціях.

Виконання зазначених завдань на території Вінницької області відповідно до Додатку до Положення про територіальний юридичний підрозділ (управління, відділ) покладено на Центральний територіальний юридичний відділ, посадовими особами якого у жовтні 2017 року відповідно до наказу від 18.10.2017 року № 44 було проведено перевірку стану правової роботи у ІНФОРМАЦІЯ_2 . У ході перевірки в діловодстві комісаріату виявлено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 25.06.2010 року по справі 2-95/10. Із поданої заяви слідує, що ОСОБА_1 набув право на грошову компенсацію за піднайом житла в сумі 243782 грн. та вимагає надання квартири.

Зазначає, що Міністерство оборони України участі у вказаній справ не брало, а тому оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 утримується за рахунок коштів Державного бюджету України, виділених Міністерству оборони України відповідно до Закону України «Про державний бюджет України», то стягнення коштів у сумі 243782 грн. з рахунків військового комісаріату безпосередньо стосується прав та інтересів Міністерства оборони України, викликає обов`язок Міністерства нести незаплановані витрати шляхом збільшення фінансування комісаріату.

б) Щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Міністерство оборони України стверджує, що Вінницький обласний військовий комісаріат не є правонаступником військової частини НОМЕР_2 , так як згідно директиви Міністерства оборони України від 01.12.2007 року № 322/1/012 правонаступником військової частини НОМЕР_2 є військова частина НОМЕР_3 , в якій і мав би перебувати позивач на квартирному обліку після розформування військової частини НОМЕР_2 за наявності відповідних підстав.

Зазначає, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки він не перебував на квартирному обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач був знятий з квартирного обліку у військовій частині НОМЕР_2 і на момент її розформування на квартирному обліку не перебував. Навіть у разі поновлення позивача на квартирному обліку, він мав би бути поновлений при військовій частині НОМЕР_3 .

Також наголошує, що позивачем не доведено факту звернення до керівництва військових частин НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_1 щодо надання службового житла під час проходження військової служби у вказаних військових частинах. Предметом розгляду міг бути виключно період проходження позивачем військової служби у вказаних вище військових частинах до моменту звільнення з військової служби в запас 03.03.1998 року, а не до 30.04.2009 року (звернення з позовом до суду). При цьому, позивач військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 взагалі ніколи не проходив, у зв`язку з чим ІНФОРМАЦІЯ_3 не може виступати тим органом, який несе зобов`язання в даних правовідносинах.

Таким чином, задовольняючи вимоги позивача про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 грошової компенсації за піднайом житла в період з 02.02.1995 року по 30.04.2009 року в сумі 243782 грн., судом порушено норми матеріального права (п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Також посилається на те, що при прийнятті рішення щодо надання сім`ї ОСОБА_1 квартири судом не зроблено посилання на жодну норму Закону, на підставі якої позовна вимога щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати квартиру підлягає задоволенню, оскільки згідно чинного законодавства України ІНФОРМАЦІЯ_3 не розподіляє і не виділяє житло для осіб, які потребують поліпшення житлових умов, навіть тим, хто перебуває на даному обліку при ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення з тих підстав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. На сьогоднішній день рішення суду виконано в частині поновлення позивача у списках осіб, які перебувають на квартирному обліку та в частині стягнення коштів. Звертає увагу на принцип правової визначеності, який є складовою частиною права особи на справедливий суд, та який може бути порушений в разі скасування рішення суду ухваленого ще у 2010 році.
У судовому засіданні представник Міністерства оборони України надав пояснення аналогічні з викладеними в апеляційній скарзі, вказуючи, що рішення суду першої інстанції є незаконним та порушує їх права, оскільки відповідачі фінансуються з МО України.

Представники ІНФОРМАЦІЯ_1 та Вінницької квартирно-експлуатаційної частини також просили скасувати рішення суду, вказавши на його незаконність.

Представники ОСОБА_1 заперечили в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги, вказавши, що рішенням суду не зачіпаються інтереси міністерства, якому було відомо про рішення суду, яке частково виконано багато років тому.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, аргументи представників сторін, прийшов до висновку, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою), якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Зі справи слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та знав про ухвалене рішення суду, оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку (т. 1 а.с. 219) та є боржником у виконавчому провадженні № 42197353 (т.2 а.с. 75), ВП № 22961090 (т. 2 а.с. 243).

Аргументи апеляційної скарги про те, що оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 утримується за рахунок коштів Державного бюджету України, виділених Міністерству оборони України відповідно до Закону України «Про державний бюджет України», стягнення коштів у сумі 243782 грн. з рахунків військового комісаріату безпосередньо стосується прав та інтересів Міністерства оборони України, викликає обов`язок Міністерства нести незаплановані витрати шляхом збільшення фінансування комісаріату, колегія суддів не вважає тією обставиною, що свідчить про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 25.06.2010 року стосується прав та інтересів Міністерства оборони України, оскільки положення, яке затверджено наказом від 16.05.2016 року № 259 та на яке посилається Міністерство оборони України в апеляційній скарзі було затверджено вже після ухвалення рішення суду першої інстанції від 25.06.2010 року, а тому не може свідчити про порушення прав заявника.

Окрім цього, Міністерством оборони України не зазначено та не доведено про неможливість заявника дізнатися про ухвалене рішення суду до затвердження даного Положення, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 знав про ухвалене рішення суду першої інстанції та оскаржував його в апеляційному порядку, вживав заходи щодо перегляду рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами (т.2 а.с. 8), приймав процесуальну участь в розгляді та оскарженні питань пов`язаних з виконанням рішення суду.

Окрім цього, зі справи слідує, що рішення суду в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за завдані збитки, пов`язані з наймом за період з 03.02.1995 року по 30.04.2009 року в сумі 243782 грн. та в частині зобов`язання поновити його у списках осіб, які перебувають на квартирному обліку на отримання житлового приміщення з 03.02.1995 року виконано (т. 3 а.с. 45, т. 4 а.с. 40). Рішення суду в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати квартиру сім`ї ОСОБА_6 не виконано.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції набрало законної сили та більш як через сім років Міністерством оборони України подано на нього апеляційну скаргу, з метою його перегляду судом апеляційної інстанції. При цьому, частина судового рішення суду є виконаною.

Водночас, суд зазначає, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Рябих проти Росії" ( 980_172 ) (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для закриття апеляційного провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України. адже рішенням суду першої інстанції питання про права та інтереси та (або) обов`язки Міністерства оборони України не вирішувалося, адже рішення суду в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за завдані збитки, пов`язані з наймом за період з 03.02.1995 року по 30.04.2009 року в сумі 243782 грн. та в частині зобов`язання поновити його у списках осіб, які перебувають на квартирному обліку на отримання житлового приміщення з 03.02.1995 року виконано.

Аргументи апеляційної скарги про те, що оскільки Вінницький обласний військовий комісаріат утримується за рахунок коштів Державного бюджету України, виділених Міністерству оборони України відповідно до Закону України «Про державний бюджет України», то стягнення коштів у сумі 243782 грн. з рахунків військового комісаріату безпосередньо стосується прав та інтересів Міністерства оборони України, викликає обов`язок Міністерства нести незаплановані витрати шляхом збільшення фінансування комісаріату, є необґрунтованим, так як рішення суду в частині стягнення 243782 грн. виконано, як пояснили представники сторін ще в 2011 році, тоді як Міністерством оборони України апеляційну скаргу подано у 2018 році, а тому, враховуючи принцип правової визначеності, апеляційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись п. п. 8, 9 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 362, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, Міністерства оборони України на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 25.06.2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Вінницької квартирно-експлуатаційної частини, Виконавчого комітету Вінницької міської ради про поновлення у списках осіб, які перебувають на квартирному обліку, відшкодування витрат на найм житла, надання квартири - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. В. Ковальчук

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом
Головуючий А. Ю. Зайцев