Номер провадження: 22-ц/785/574/18
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2018 року м. Одеса

Справа № 522/10402/16-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Ільченко Н.А. 05 липня 2017 рокуо 18 годині 01 хвилині в м. Одесі,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просить: 1) визнати за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1; 2) усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування житловими та підсобними приміщеннями квартири № АДРЕСА_1, шляхом її вселення у квартиру № АДРЕСА_1, яка складається з двох жилих кімнат, житловою площею - 35,4 кв. м., загальною площею - 44,9 кв. м.; 3) стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 відшкодування (компенсацію) моральної шкоди у розмірі - 90 000,00 грн..

Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що в січні 1996 року за домовленістю з ОСОБА_5 вона вселилася до квартири № АДРЕСА_1 (далі - Квартира). У встановленому законом порядку прописалася у квартирі як член сім'ї відповідачки. Остання є власником квартири та її рідною тіткою по лінії батька.

Під час проживання у квартирі удвох з відповідачкою однією сім'єю, вони піклувалися один про одного, мали спільний бюджет, витрачали свої кошти на спільні потреби, зокрема, на: - спільне харчування та на купівлю предметів домашньої обстановки та вжитку; - на утримання квартири та її ремонт. Вона представляла інтереси ОСОБА_5 в установах, організаціях та підприємствах, користувалася квартирою нарівні з останньою.

Згодом, посилаючись на похилий вік, незадовільний стан здоров'я, ОСОБА_5 почала вимагати від неї забезпечення необхідного догляду, гарантувати який вона не могла у зв'язку з роботою. ОСОБА_5 домовилася з іншою родичкою - ОСОБА_7 про те, що остання буде надавати матеріальне забезпечення та догляд. З цих підстав у них виник конфлікт, який загострився у 2011 році. У 2012 р. відповідачка здійснила заміну замків на вхідних дверях, ключі передати відмовилась, що змусило її вивезти з квартири більшу частину своїх особистих речей та предметів повсякденного вжитку. Влітку 2013 року ОСОБА_5 взагалі перестала впускати її до спірної квартири, посилаючись на те, що вона не має права користування квартирою.

Вказаними незаконними та свавільними діями відповідачки, які порушують її житлові права, їй завдано моральної шкоди, яка полягає у: - душевних стражданнях; - погіршенні настрою, появі нервозності та депресії, стану збентеження, тривоги та відчаю; - додаткових зусиллях для організації життя. Враховуючи характер та глибину, суттєвість та значну тривалість заподіяння душевних страждань, тяжкість вимушених змін у житті, цинізм поведінки ОСОБА_5, враховуючи вимоги зваженості, розумності та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди становить - 90 000,00 грн..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.07.2017 р. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 набула право власності на квартиру № АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.1995 р., посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державною нотаріальної контори за р. № 14-1274 (а. с. 7).

У січні 1996 р. у вищевказану квартиру у встановленому законом порядку прописалася, як член сім'ї власника цієї квартири, ОСОБА_4, яка є племінницею ОСОБА_5 (а. с. 8, 9, 10).

На підставі договору дарування від 13.09.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. за реєстровим № 1736, ОСОБА_5 відчужила квартиру № АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 (а. с. 112, 113).

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2011 р. у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права користування жилим приміщенням, 23.03.2012 р. апеляційний суд Одеської області скасував вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси та ухвалив нове рішення. Задовольнив частково позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4. Зобов'язав ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_7 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування цієї квартирою. У рішенні вказано, що воно є підставою для зняття ОСОБА_4 з реєстрації у квартирі № АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 відмовив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.09.2012 р. вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 23.03.2012 р. скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Чинним рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.02.2013 р. скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2011 р. в частині визнання за ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права користування жилим приміщенням відмовлено, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказаним рішення апеляційного суду Одеської області від 06.02.2013 р. встановлено, що: - по-перше, ОСОБА_4 вселилася і була зареєстрована у спірній квартирі за згодою попереднього власника ОСОБА_5, а не як член сім'ї нового власника квартири ОСОБА_7, яка заперечує про визнання за відповідачем права користування її власністю; - по-друге, посилання ОСОБА_4 в зустрічному позові на те, що після відчуження квартири ОСОБА_5, вона залишилася проживати разом з нею в спірній квартирі, не можуть бути прийняті до уваги з тих підстав, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Права члена сім'ї власника житла є похідними від прав самого власника. ОСОБА_4 не є членом сім'ї власника квартири ОСОБА_7, тому її зустрічні вимоги до останньої задоволенню не підлягають (а. с. 102 - 103).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи від 21.12.2016 р. вбачається, що ОСОБА_4 знято з реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 з 21.12.2016 р. на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 06.02.2013 р.

22.02.2013 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 114).

Позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню з огляду на те, що: - по-перше, 13.09.2010 р. відбулася заміна колишнього власника квартири № АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на ОСОБА_7, яка була власником цієї квартири до 21.02.2013 р. включно та заперечувала проти користування цією квартирою ОСОБА_4, а закон не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів колишнього власника у випадку зміни власника житлового будинку (квартири). Чинним рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.02.2013 р. відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1; - по-друге, з 2012 р. ОСОБА_4 не проживає у спірній квартири, про що вона сама вказує у позовній заяві, а ОСОБА_5 після набуття нею права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 22.02.2013 р., не давала згоди на вселення в цю квартиру ОСОБА_4 (а. с. 162 - 165).

ОСОБА_6, представник ОСОБА_4, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_6, представник ОСОБА_4, вказує на те, що встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.02.2013 р. обставини не можуть впливати на висновки суду по даній справі. У квартиру ОСОБА_4 вселилася за згодою ОСОБА_5, тому послідуюче відчуження квартири у 2010 р. та 2013 р. не змінює її статусу особи, яка вселилася за згодою власника квартири і тривалий час проживала як член сім'ї її власника. Суд не прийняв до уваги пояснення свідків з її сторони. Сама по собі відсутність прописки у квартирі не може бути підставою для відмови у користуванні нею.

ОСОБА_6, представник ОСОБА_4,у судовому засідання підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_5 письмового відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу не надала. У судовому засіданні вона та її представник вважали необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилались на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 383 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли правовідносини щодо користування квартирою особою, яка проживала разом з колишнім власником квартири, у разі її відчуження.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки беззаперечно встановлено, що ОСОБА_5 у 2010 р. подарувала квартиру ОСОБА_7, то ОСОБА_4 втратила право користування спірною квартирою.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.02.2013 р. обставини не можуть впливати на висновки суду по даній справі, колегія суддів не приймає, виходячи з положень ст. 61 ЦК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення, та ст. 82 ЦПК України, в редакції чинній на час апеляційного розгляду справи.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 вселилася за згодою ОСОБА_5, тому послідуюче відчуження квартири у 2010 р. та 2013 р. не змінює її статусу особи, яка вселилася за згодою власника квартири і тривалий час проживала як член сім'ї її власника, відсутність прописки у квартирі не може бути підставою для відмови у користуванні нею, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з положень ст. 383 ЦК України.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_6, представника ОСОБА_4,є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_6, представника ОСОБА_4,а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_4,- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 травня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова