Справа № 299/1586/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Виноградівського районного суду ухваленого 19 вересня 2017 року головуючим суддею Бак М.М. за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовував тим, що 28.02.2012 року ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого виникла заборгованості на суму 30115,78 грн., яку і просив стягнути з ОСОБА_2

Заочним рішення Виноградівського районного суду від 19 вересня 2017 року в задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема, посилається на те, що банком доведено факт укладення між сторонами кредитного договору, а суд, помилково не взяв до уваги відповідні докази.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банком не підтверджено обставини щодо укладення та умов кредитного договору. При цьому суд вважав надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг недопустимими доказами, з посиланням на те, що такі суперечать приписам ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про засади державної мовної політики».

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Встановлено, що 28 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Відповідно до нього ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У даній заяві зазначено, що ОСОБА_2 ознайомився і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також, Тарифами банку.

Свою згоду з Умовами та Правилами ОСОБА_2 висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав.

Тобто, суд дійшов помилкового висновку про недоведеність факту укладення кредитного договору та його умов між сторонами.

При цьому колегія суддів, вважає помилковим посилання суду на ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про засади державної мовної політики» з наступних підстав.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України (в редакції чинній на момент вирішення справи судом) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Щодо доказів, то належність та допустимість таких визначається згідно законодавства яке діяло саме на момент отримання такого доказу, а не оцінки його судом.

ЗУ «Про засади державної мовної політики» набрав чинності з 10.08.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що надані банком Умови і Правила надання банківських послуг затверджені наказом від 06.03.2010 року (а.с.8).

Тобто, вказаний доказ отримано до набрання чинності ЗУ «Про засади державної мовної політики», а тому, ч. 3 ст. 14 даного Закону не регулює порядок оформлення зазначеного письмового доказу.

Таким чином, суд помилково вважав даний доказ недопустимим. При цьому сам відповідач жодним чином не заперечує ні факт укладення кредитного договору на таких умовах, ні жодні докази надані банком на підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 30115,78 грн. та складається з: 1267,96 грн. - заборгованості по тілу кредиту; 23387,58 грн. - заборгованості по відсоткам; 3550 грн. - комісія; 500 грн. - штраф (фіксована складова); 140,28 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4, 5). Правильність такого розрахунку ніким не оспорюється, а тому, він береться до уваги колегією суддів.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що пред'явлений позов доведений належними доказами, а тому, підлягає задоволенню.

Зважаючи на викладене, заочне рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати у вигляді судового збору на загальну суму 3360 грн., з якої сплачено за пред'явлення позову в розмірі 1600 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1760 грн..

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити.

Заочне рішення Виноградівського районного суду від 19 вересня 2017 року, скасувати та ухвалити в справі постанову суду про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (90312, АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, Набережна Перемоги, 50, ) заборгованість за кредитним договором на загальну суму 30115 (тридцять тисяч сто п'ятнадцять) гривень 78 (сімдесят вісім) копійок, яка складається з: 1267,96 грн. - заборгованості по тілу кредиту; 23387,58 грн. - заборгованості по відсоткам; 3550 грн. - комісія; 500 грн. - штраф (фіксована складова); 140,28 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 3360 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді