АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Херсон

справа № 647/689/17

провадження № 22-ц/791/640/18

Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Бугрика В.В.,

Склярської І.В.,

секретар Рябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області у складі судді Миргород В.С. від 15 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, до Бериславської міської ради Херсонської області, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління Держгеокадастру Херсонської області, про часткове скасування рішення,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до Бериславської міської ради Херсонської області, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління Держгеокадастру Херсонської області, про визнання недійсним та скасування п.п. 6, 6.1, 6.2 рішення Бериславської міської ради Херсонської області № 684 від 17.09.2015 року про приватизацію ОСОБА_4 присадибної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на підставі наведеного рішення ОСОБА_4 приватизувала присадибну ділянку, що межує із присадибною ділянкою, яка знаходиться у її (позивача) користуванні та розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Приватизацію здійснено на підставі технічної документації, виготовленої ТОВ ВКФ «Стасо, ЛТД» з порушенням Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, без погодження із нею меж земельної ділянки, що є обов'язковою умовою для виготовлення кадастрової зйомки земельної ділянки, яка є невід'ємною частиною технічної документації зі складення державного акту на право власності на земельну ділянку, за відсутності межових знаків та акту їх прийому-збереження.

У зв'язку із зазначеними обставинами вона неодноразово зверталась із заявами до Бериславської міської ради про призупинення приватизації спірної земельної ділянки, які не були прийняті до уваги.

Посилаючись на те, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_4 відбулася з порушенням визначеного законом порядку, а також її прав як користувача суміжної земельної ділянки, оскільки частина приватизованої ОСОБА_4 земельної ділянки перебуває у її користуванні та на ній розташоване належне їй на праві власності майно, позивач, з урахуванням уточнених в процесі розгляду справи позовних вимог, просила суд скасувати п.п. 6.6.1, 6.6.2 рішення Бериславської міської ради № 684 від 17.09.2015 року про приватизацію присадибної земельної ділянки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням суду від 15 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку та щодо відсутності порушення при цьому її (заявника) прав, не відповідають обставинам справи в межах досліджених ним доказів та суперечать нормам чинного земельного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні представники відповідача-Біла Н.С. та Волосюк О.О. доводи скарги не визнали, висновки суду щодо дотримання Бериславською міською радою вимог закону при вирішенні питання про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки вважають правильними та обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно із пунктом 8 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи, що наразі апеляційні суди в апеляційних округах не утворені, справа підлягає перегляду в апеляційному порядку Апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Бериславський районний суд Херсонської області, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції про безпідставність заявленого ОСОБА_2 позову мотивовано тим, що передачі у власність ОСОБА_4, яка є третьою особою у спорі, земельної ділянки в порядку приватизації передував розгляд земельного спору, що виник між ними як суміжними землекористувачами щодо межі між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, комісією Бериславської міської ради з розгляду земельних спорів, яка не виявила, як «накладки» цих суміжних земельних ділянок, так і перешкод ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою та розташованими на ній житловим будинком і надвірними будівлями та спорудами.

Крім того, у своїх висновках суд першої інстанції послався на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 11.11.2014 року та 05.03.2012 року про те, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Скасування такого рішення органу місцевого самоврядування не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності чи користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження та ухвалення відповідного рішення.

В процесі розгляду справи суд встановив, що позивач є власником житлового будинку з побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці площею 500кв.м.(згідно із правовстановлюючим документом на будинок).

У матеріалах інвентарної справи, яка досліджувалася судом першої інстанції, міститься копія проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із земель житлової та громадської забудови Бериславської міської ради за адресою: АДРЕСА_2, виготовленого ПП «Південний азимут» в 2015 році, із якого вбачається, що фактично площа земельної ділянки за наведеною адресою становить 516кв.м. В цій же інвентарній справі є схематичний план земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_2 і яка виділялася первісному власнику будинку рішенням виконавчого комітету Бериславської міської ради депутатів трудящих від 30.11.1955 року №20 площею 500кв.м., складений невідомою посадовою особою 06.05.2016року, в якому зазначена фактична площа земельної ділянки в 528 кв.м.

ОСОБА_4 згідно із договором купівлі-продажу, посвідченим Бериславською державною нотаріальною конторою 14 січня 1994 року, на праві власності належить житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 390 кв.м., яка надавалася первісному власникові будинку на підставі рішення виконавчого комітету Бериславської міської ради депутатів трудящих від 30.11.1953року. №20.

Рішенням Бериславської міської ради від 17 вересня 2015 року №684 ОСОБА_4 затверджено розроблений відповідно до рішення 51 сесії 6 скликання Бериславської міської ради №609 від 30.01.2015 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, площею 0,0584 га.(кадастровий номер НОМЕР_1).

Пунктами 6.1 та 6.2 цього рішення Бериславська міська рада передала у власність ОСОБА_4 земельнуділянку по АДРЕСА_1, площею 0, 0584га. із наведеним вище кадастровим номером для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) та зобов'язала її оформити документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку і зареєструвати його в установленому законом порядку.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 17.02.2016 року право приватної власності на зазначену в рішенні Бериславської міської ради земельну ділянку (з неточностями щодо адреси) зареєстровано за ОСОБА_4

Відповідно до положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання , а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.16 ЦК України суд здійснює захист цивільних прав та інтересів у спосіб, що встановлений договором або законом, зокрема у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Завданням цивільного судочинства, яке визначене статтею 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, обраний фізичною особою спосіб захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів повинен ефективно захищати ці права, свободи та інтереси і відновлювати їх.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 ( справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

У постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-2510 цс 15, Верховний Суд України в складі судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах зробив висновок про те, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним-розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Прийняте Бериславською міською радою рішення про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, так як у такої особи виникло право власності на земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах (постанова Верховного Суду України від 11.11.2014р., справа № 21-405а 14).

Пославшись в обґрунтування своїх висновків на висновки Верховного Суду України, викладені, в тому числі, у наведеній постанові, суд не зважив на те, що оспоривши законність рішення Бериславської міської ради від 17.09.2015року в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, яке по своїй суті є ненормативним актом органу місцевого самоврядування та вичерпало свою дію його виконанням - отриманням ОСОБА_4 правовстановлюючого документа на земельну ділянку і реєстрацією нею права приватної власності на земельну ділянку в установленому законом порядку, ОСОБА_2 не оспорила цивільного речового права ОСОБА_4 на передану їй у власність земельну ділянку та не пред'явила до останньої будь-яких вимог щодо захисту свого порушеного права як суміжного землекористувача.

Вирішуючи спір по суті, суд не врахував, що розгляд даного позову ( про скасування рішення органу місцевого самоврядування) не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку до розгляду спору про їх (правовстановлюючих документів) оскарження, тобто не породжує для ОСОБА_2 юридичних наслідків, а, отже,- не забезпечує завдань цивільного судочинства.

Разом з тим, із змісту позовної заяви, пояснень позивача та наданих нею у підтвердження своїх доводів документів вбачається, що фактично підґрунтям і метою пред'явлення ОСОБА_2 позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Бериславської міської ради є захист прав суміжного землекористувача щодо відновлення межі. При цьому порушення свого права ОСОБА_2 вбачає у неправильно визначеній лінії, яка розмежовує земельні ділянки по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, а в обґрунтування своїх доводів посилається, зокрема, на допущені виконавцем технічної документації та Бериславською міською радою при затвердженні цієї технічної документації (проекту землеустрою) порушення Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Позивач вважає, що у власність ОСОБА_4 передана частина земельної ділянки, яка правомірно перебуває у її (позивача) користуванні.

Відповідно до вимог ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, зокрема шляхом приватизації земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ст.118 ЗК України та, серед іншого, передбачає розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із встановленням (відновленням) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріпленням межовими знаками.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010року №376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, з послідуючими змінами, відповідно до розділу IY якого відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст.186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У разі, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється відповідно до розділу III цієї Інструкції.

Зазначені положення Інструкції відповідають вимогам ст.107 ЗК України, яка регулює питання відновлення меж земельних ділянок.

Відповідно до досліджених судом матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4, розробленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 в квітні 2015 року, межі земельної ділянки ОСОБА_4 встановлені на місцевості по фактичному місцеположенню у присутності суміжних землевласників (землекористувачів), про що складено відповідний акт встановлення (погодження) меж земельної ділянки.

Проте зазначений акт погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами не містить підпису ОСОБА_2 як суміжного землекористувача, а містить напроти її прізвища посилання на акт комісії від 11.03.2015року. Зазначений акт був наданий суду і досліджувався ним в судовому засіданні та він підтверджує той факт, що 11.03.2015 року комісія Бериславської міської ради, призначена розпорядженням міського голови №25 від 11.03.2015р., провела вивчення матеріалів та обстеження на місцевості меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 і у зв'язку з тим, що накладки суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 немає, межі земельної ділянки ОСОБА_2 не порушені, вважала можливим узгодження межі гр.ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 відповідно до проекту землеустрою, розробленого ТОВ ВКФ «Стасо, ЛТД» (а.с.38).

Розпорядженням від 06.07.2015 року №93 міський голова скасував розпорядження №25 від 11.03.2015року «Про створення комісії по узгодженню меж земельної ділянки по АДРЕСА_1», а 04 вересня 2015 року відбулося засідання комісії Бериславської міської ради з розгляду земельних спорів, на якому розглянута заява ОСОБА_2 та питання щодо узгодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0584 га., яка відводиться у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_4.

Комісія заслухала ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які висловили різні бачення щодо місця розташування спірної межі та в зв'язку з цим у повному складі виїхала на місце розташування земельних ділянок і шляхом їх огляду на місцевості, разом з представником ТОВ «Стасо, ЛТД», в присутності суміжних землекористувачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4, узгодила спірну межу, а саме: одноголосно дійшла висновку- земельну ділянку по АДРЕСА_1, яка відводиться у власність ОСОБА_4, залишити в розмірах, які зазначені в технічному паспорті на житловий будинок БТІ та визначені проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в результаті топографо-геодезичних робіт по формуванню земельної ділянки, площею 0,0584 га.; на черговій сесії міської ради розглянути питання щодо передачі у власність ОСОБА_4 зазначеної земельної ділянки та рекомендувати ОСОБА_2 вжити заходів щодо приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Таким чином, відновлення спірної межі, як це передбачено ст.107 ЗК України та визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) не відбулося, а має місце узгодження органом місцевого самоврядування лінії, що розмежовує земельні ділянки, передані в користування в 1953, 1955 роках, однак таке узгодження суміжних меж діючим в Україні земельним законодавством не передбачено.

Натомість, із наданих суду письмових доказів та пояснень ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вбачається, що визначена в проекті землеустрою межа із зазначенням про те, що вона встановлена по фактичному місцеположенню, не відповідає такому визначенню, оскільки у спірних правовідносинах раніше документація із землеустрою відповідно до ст.186 ЗК України не розроблялася і не затверджувалася, межа межовими знаками на ґрунтовому покриві не закріплялася, а в натурі (на місцевості) земельні ділянки розділяє огорожа-металева сітка, яка була встановлена ОСОБА_4 на місці дерев'яної огорожі з дозволу виконавчого комітету Бериславської міської ради в серпні 2003 року. Крім того, спірні земельні ділянки розділяє підпірна стіна, власником якої себе вважає кожний із землекористувачів і яка не співпадає із огорожею з металевої сітки.

За яким саме фактичним місцеположенням визначена межа в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 судом не встановлено.

З огляду на наведене, колегія суддів зробила висновок, що висновки суду першої інстанції про те, що набуття права власності на земельну ділянку громадянкою ОСОБА_4 відбулося з дотриманням визначених діючим законодавством процедур, зокрема ст.118 ЗК України і будь-яких порушень при цьому не встановлено, не відповідають обставинам, які суд визнав встановленими, не дослідивши повно та всебічно всі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, що фактично виник не з органом місцевого самоврядування, а між суміжними землекористувачами та підлягає вирішенню за нормами цивільного законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до суду із заявами про уточнення позовних вимог і, зокрема в заяві від 21.06.2017 року змінила процесуальний статус ОСОБА_4 із третьої особи на відповідача, а предмет позову із «визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування» на «визнання незаконною приватизації присадибної ділянки ОСОБА_4».

Суд в порушення діючих на той час норм процесуального права не вирішував питання про прийняття до розгляду зазначеної заяви, якою фактично змінено предмет та частково підстави позову, а також не виконав вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України, в редакції, що діяла на час вчинення процесуальних дій, та не роз'яснив позивачу, які саме обставини підлягають встановленню та доказуванню у спірних правовідносинах, не попередив про наслідки вчинення нею відповідних процесуальних дій, в тому числі щодо уточнених позовних вимог, які в кінцевому результаті були розглянуті з врахуванням останніх уточнень про скасування рішення Бериславської міської ради.

Не вчинивши необхідні процесуальні дії, суд не зміг виконати завдання цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав в межах визначеного позивачем способу захисту цих прав.

Разом з тим, враховуючи, що відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для ухвалення нового рішення про задоволення заявлених ОСОБА_2 вимог з огляду на те, що обраний нею спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, а обставини щодо порушення її прав як суміжного землекористувача передачею у власність ОСОБА_4 частини земельної ділянки, яку ОСОБА_2 вважає такою, що законно перебуває у її користуванні, підлягають встановленню при розгляді спору про оскарження отриманих ОСОБА_4 правовстановлюючих документів на землю.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги щодо невідповідності дій виконавця проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 та при затвердженні цього проекту Бериславською міською радою діючому земельному законодавству, в тому числі, Інструкції про встановлення (відведення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, не мають правового значення, оскільки наведені обставини не можуть вплинути на висновок суду про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, яке підлягає захисту шляхом пред'явлення позову, як до органу місцевого самоврядування, так і до власника суміжної земельної ділянки та доведення обставин щодо порушення межі між земельними ділянками, а не порушення процедури її визначення.

Отже, вважаючи правильним висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_2 позову до Бериславської міської ради з тих підстав, що обраний нею спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини судового рішення висновки суду про те, що набуття права власності на земельну ділянку громадянкою ОСОБА_4 відбулося з дотриманням визначених діючим законодавством процедур, зокрема ст.118 ЗК України і будь-яких порушень при цьому не встановлено, так як наведені висновки у спірних правовідносинах є передчасними і зроблені судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_2 не позбавлена можливості здійснити захист своїх прав як землекористувача, повторно звернувшись до суду з відповідними вимогами, як про це зазначено вище.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 15 лютого 2018 року частково змінити, виключити з його мотивувальної частини висновки суду про те, що набуття права власності на земельну ділянку громадянкою ОСОБА_4 відбулося із дотриманням визначених діючим законодавством процедур, зокрема ст. 118 ЗК України і будь-яких порушень при цьому не встановлено.

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: В.В. Бугрик

І.В. Склярська

Повний текст постанови складено 14 травня 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова