Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4309/15-ц

провадження № 61-5351св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Луцька міська рада, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2016 року у складі судді Івасюти Л. В. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Луцької міської ради, ОСОБА_3 про визнання договору укладеним, визнання права власності на майно, визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, скасування запису державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що 17 серпня 2007 року між нею та ОСОБА_4 було укладено попередній договір про укладення в майбутньому у строк до 31 грудня 2007 року договору купівлі-продажу квартири. До встановленого договором строку основний договір укладений не був, однак позивачка вважає, що виконала усі умови, необхідні для укладення основного договору купівлі-продажу. Також позивачу стало відомо, що 13 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування цієї ж квартири, а в подальшому, 07 травня 2015 року, квартира продана ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3, тому позивач змушена звернутись за захистом її порушених прав до суду.

Посилаючись на наведене, позивач просила суд визнати укладеним договір купівлі-продажу квартири на умовах, визначених попереднім договором про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком О. В. та зареєстрованим у реєстрі № 2204, визнати право власності на квартиру № 41, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, визнати недійсним договір дарування квартири від 13 грудня 2012 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07 травня 2015 року, скасувати запис державного реєстратора, приватного нотаріуса Рачкової Т. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 травня 2015 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не є учасником оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу квартири, а тому немає передбаченого чинним законодавством права оспорювати вказані правочини, порушення прав ОСОБА_1 у зв'язку з укладенням оспорюваних договорів не встановлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 вересня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на статтю 635 ЦК України, не надав належного обґрунтування пункту 7 попереднього договору, яким встановлено, якщо одна сторона ухилиться від виконання зобов'язань за цим договором, інша сторона вправі звернутися до суду з вимогою про примушення укласти основний договір, на умовах, визначених цим договором. Оскільки позивач звернулася до продавця з письмовою пропозицією щодо підписання основного договору, зобов'язання по укладенню основного договору не були припинені. Отримавши оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру, суди не звернули увагу на те, що спірний договір дарування посвідчувався за дублікатами документів у зв'язку з втратою оригіналів, сплачуючи кредит за ОСОБА_4 фактично виплатила повну вартість квартири, обумовлену в попередньому договорі про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2007 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 17 серпня 2007 року між ОСОБА_1. та ОСОБА_4 укладено попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого сторони зобов'язуються у строк до 31 грудня 2007 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, продаж квартири буде вчинено за ціною 197 500 грн, що становить 39 500 доларів США на день укладення договору.

Згідно з пунктами 3-4 попереднього договору при укладенні цього договору покупець сплатив продавцю передплату у вигляді авансу в сумі 175 000,00 грн, що становить 35 000,00 доларів США, а продавець отримав зазначену суму. Сторони домовились, що при укладенні основного договору сума, яка підлягатиме передачі покупцем продавцю буде зменшена на суму виданого авансу, тобто на 175 000,00 грн, що становить 35 000,00 доларів США.

03 грудня 2007 року ОСОБА_4 надано ОСОБА_1 повідомлення на пропозицію від 19 листопада 2007 року про продаж квартири, в якому зазначив про готовність прибути в нотаріальну контору 17 грудня 2007 року та підписати з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири, передати ключі і документи на квартиру.

До встановленого попереднім договором строку основний договір так і не був укладений.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (зокрема вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Покупець за попереднім договором ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами про визнання за нею права власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що в установлений попереднім договором строк здійснила сплату вартості квартири, фактично нею користується. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що продавець за попереднім договором ОСОБА_4 не вчинив будь-яких дій на укладення договору купівлі-продажу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до пункту 22 попереднього договору визначено, що за основним договором продавець зобов'язується передати у власність покупця квартиру, обумовлену цим договором, а покупець -прийняти її та сплатити визначену договором грошову суму під час укладення основного договору.

Відповідно до попереднього договору, сторони зобов'язуються на умовах, встановлених цим договором, у строк до 31 грудня 2007 року укластидоговір купівлі-продажу.

13 лютого 2012 року ОСОБА_4 укладено договір дарування спірної квартири з ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 774 від 18 травня 2013 року.

07 травня 2015 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру № 41, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що після попереднього договору основний договір купівлі-продажу не було укладено, а тому підстав для висновку про порушення прав позивача не має.

На час укладення попереднього договору, 15 лютого 2006 року між ОСОБА_4 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» був укладений кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 20 800 доларів США на споживчі цілі строком до 12 лютого 2016 року. Погашення позивачем кредиту замість ОСОБА_4 не породжує у неї права власності на спірну квартиру.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що суди не надали обґрунтування та належної оцінки доказам по справі. Оцінюючи зібрані у справі докази, суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України, чинною на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, принципу оцінки доказів. На підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи суди проаналізували і оцінили докази, що надані сторонами, привели переконливі мотиви, за якими вони відхилили аргументи позивача і прийняли аргументи відповідачів.

Інші аргументи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило