Номер провадження: 22-ц/785/861/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

28 жовтня 2016 року до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою звернулась ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, в якій просить стягнути зі ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 30573 грн. 50 коп. Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 551 грн.21 коп. (а.с. 3-5).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок ДТП в сумі 30573, 50 грн було залишено без задоволення (а.с. 57-59).

10 жовтня 2017 року до апеляційного суду Одеської області надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси. З вказаним рішенням суду апелянт не погоджується та вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Тому апелянт просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 66-68).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року було задоволено клопотання відповідача про призначення експертизи в справі. 30 березня 2018 року матеріали справи повернулися до суду апеляційної інстанції в звязку із неможливістю надання висновку через невиконання клопотання експерта. 05 квітня 2018 року в справі було відновлено провадження (а.с. 106-108, 121, 122-123).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримала. Сторона позивача в останнє судове засідання не зявилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с. 126). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які зявились, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача оригіналу Звіту №09-032 від 19 жовтня 2015 року для огляду в судовому засіданні не надано, з відповідними клопотаннями про витребування зазначеного звіту за час розгляду справи сторона позивача не зверталась та матеріали справи також не містять хоча б завіреної належним чином її копії, а тому в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вирішив відмовити.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне звернути увагу на таке. Дублікат вказаного висновку був наданий апеляційному суду разом з клопотання про залучення документів до матеріалів справі №22ц-30427/17 14 грудня 2017 року (а.с. 87-102). Представник відповідача в судовому засіданні 10 травня 2018 року його справжність не оспорювала, що зафіксовано технічними засобами фіксації процесу.

Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як вбачається з матеріалів справи 13 вересня 2015 року біля 13 год. 30 хв. водій ОСОБА_3 рухаючись на автомобілі «ВАЗ-2103», номерний знак НОМЕР_1 по вул. Дніпропетровська дорога в м. Одеса по крайній правій смузі руху при наявності трьох смуг, перед виконанням розвороту наліво не зайняв завчасно відповідне крайнє положення на проїжджій частині, та при зміні напрямку руху не переконався, що зазначений маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4, який рухався в попутному напрямку по середній смузі, а саме з лівого боку відносно автомобіля «ВАЗ-2103». В звязку з цим постановою Фрунзівського районного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі стосовно нього закрито у звязку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 6-8). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2016 року було відмовлено в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_3, а постанову Фрунзівського районного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року залишено без змін (а.с. 9,10). Власником пошкодженого транспортного засобу «Toyota Corolla», номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_2, про що свідчить копія Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії ВНС 163502 (а.с. 19). Вказані обставини були правильно встановлені судом першої інстанції.

Отже, за обставинами, які склалися в межах даної справи, джерелом підвищеної небезпеки, власником якого є ОСОБА_3, була спричинена матеріальна шкода транспортному засобу, який належить ОСОБА_2 Факт того, що дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ОСОБА_3 та авто ОСОБА_2, з вини ОСОБА_3, відбулася встановлено в межах справи № 517/969/15-ц про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 6-10).

Позивач звертаючись до суду з позовом разом зі своєю позовною заявою подав до суду, серед іншого, копію звіту № 09-032 спеціаліста-товарознавця про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої в результаті пошкодження автомобіля від 19 жовтня 2015 року, відповідно до якого вартість матеріальних збитків, завданих в результаті пошкодження автомобіля «Toyota Corolla», держ. номер НОМЕР_2, визначена з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, складає 80 573, 50 грн (а.с. 11-14); копію протоколу огляду транспортного засобу № 09-032 від 23 вересня 2015 року (а.с. 15); а також копію фототаблиці до звіту № 09-032 (а.с. 16-18). Позивач в обґрунтування своєї позовної заяви посилався на те, що страхова компанія виплатила 50 000 грн страхового відшкодування, а тому просив суд стягнути з відповідача різницю між страховим відшкодуванням та завданою шкодою в розмірі 30 573,50 грн (а.с. 4). 06 вересня 2017 року від представника відповідача до суду першої інстанції надійшли заперечення на позовну заяву, в якій представник відповідача зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в звязку із недоведеністю суми матеріальної шкоди (завищена вартість ремонтних робіт), представником був наведений власний розрахунок. Крім того у вказаних запереченням представник посилався на те, що звіт спеціаліста в якості доказу не може прийматися, оскільки він належним чином не завірений та не відповідає вимогам ст. 64 ЦПК України (а.с. 50-52). Інших пояснень, заперечень чи клопотань стороною відповідача в процесі розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялось. За результатами розгляду справи суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що докази, надані позивачем, не відповідають вимогам, встановленим цивільним процесуальним законодавством, оскільки оригіналу Звіту № 09-032 від 19 жовтня 2015 року не було надано, клопотання про його витребування не заявлялось, належним чином завірена копія вказаного звіту в матеріалах справи не міститься. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що представник апелянта-позивача 14 грудня 2017 року подав до суду дублікат Звіту № 09-032 від 19 жовтня 2015 року (а.с. 88-102).

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обовязковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; 3) зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В контексті встановлених обставин справи суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься дублікат Звіту № 09-032 від 19 жовтня 2015 року, який, в тому числі, надавався суду першої інстанції. Таким чином позивачем було надано доказ на підтвердження своєї позиції. Разом з тим, сторона відповідача на підтвердження своїх заперечень щодо неправильності розрахунку, який був наведений в Звіті № 09-032 від 19 жовтня 2015 року, обґрунтованих альтернативних розрахунків не надавала, інших клопотань, пояснень, заперечень не заявляла. Окрім іншого, апеляційний суд наголошує на тому, що частина матеріальної шкоди вже була виплачена ОСОБА_2 страховиком ОСОБА_3 - Українською пожежно-страховою компанією в розмірі 50 000 грн, на що посилалася позивачка в своїй позовній заяві та не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. При цьому Звіт № 09-032 від 19 жовтня 2015 року, яким була встановлена сума матеріальної шкоди, страховиком не оскаржувався.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наявність достатньої доказової бази, яка міститься в матеріалах справи, зважаючи на те, що в процесі розгляду справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було надано належних доказів на спростування вимог позивача, звертаючи увагу на те, що цивільний процес має змагальний характер, а позиція сторони не може ґрунтуватися на критиці посилань та тверджень іншої сторони, керуючись нормами цивільного та цивільного процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса реєстрації: вул. Південна, смт. Затишшя, Фрунзівського району Одеської області, НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4) матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в сумі 30 573,50 грн (тридцять тисяч пятсот сімдесят три гривні 50 коп).

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса реєстрації: вул. Південна, смт. Затишшя, Фрунзівського району Одеської області, НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4) сплачений судовий збір в розмірі збір в розмірі 551,21 грн (пятсот пятдесят одна гривня двадцять одну копійку).

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

10.05.2018 року м. Одеса