КОПІЯ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/613/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Медведчук Н.Д.
за участю представника апелянтки ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , представника третьої особи Бондара І.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/15631/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 13 лютого 2018 року (суддя Стефанишин С.Л.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа КЕВ м. Хмельницький про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначав, що йому, як військовослужбовцю Збройних Сил України 19.08.2008 року було надано в користування службове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , в якому зареєструвалися його дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06.06.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач вказує, що з 2015 року по даний час у вказаній квартирі проживає він та його теперішня дружина ОСОБА_6 , однак усі члени його колишньої сім`ї залишаються зареєстрованими. Посилаючись на ті обставини, що відповідачка задовго до розлучення забрала свої речі з квартири та переїхала проживати на інше постійне місце проживання, тому позивач просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: службовою квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 13 лютого 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування службовою квартирою АДРЕСА_2 . Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку та вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянтки, позивачем в цій справі має бути КЕВ м. Хмельницький, оскільки квартира знаходиться на їхньому балансі та судом, в порушення діючого законодавства, застосовані ті норми матеріального права, на які позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, не посилався. Не погоджується ОСОБА_4 і з актом, що був долучений до матеріалів справи та відмовою допитати свідків, які були зазначені в цьому акті. Тому, апелянтка просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу КЕВ м. Хмельницький погоджується із рішенням суду першої інстанції посилаючись на Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців ЗС України та членів їх сімей жилим приміщенням, що затверджена Наказом МОУ №737 від 30.11.2011 року, згідно якої ОСОБА_4 , як колишня дружина військовослужбовця, мусила б звільнити житлове приміщення у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Тобто, право ОСОБА_4 на проживання в службовій квартирі є похідним від права ОСОБА_2 , а отже після розлучення ОСОБА_4 втратила це право.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, з підстав у ній наведених.

Позивач, його представник та представник третьої особи апеляційну скаргу не визнали та просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянтка до суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем доведено факт непроживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_3 без поважних причин понад шість місяців.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 19.08.2008 року виконавчим комітетом Хмельницької міської ради був виданий ордер на жиле приміщення №000677 серії ХМН ОСОБА_2 з сім`єю з трьох чоловік на право заселення в жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).
Будинок АДРЕСА_4 перебуває на балансі КЕВ м. Хмельницького (а.с.11).
Як вбачається із довідки військової частини НОМЕР_1 №163 від 093.08.2017 року старший прапорщик ОСОБА_2 дійсно отримував службове житло за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6).
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06.06.2016 року шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 20.07.2002 року в Михайлівській сільській раді Дунаєвецького району, актовий запис №02, розірвано (а.с. 39).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 22.02.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що 22.02.2017 року складено відповідний актовий запис №241 (а.с.5).
В силу ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.
Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений або обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні.

При розгляді справи про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки необхідно встановити чи набула особа право користуватися займаним приміщенням; з якого часу особа не проживає в жилому приміщенні без поважних причин; чи не переривався перебіг строку тимчасової відсутності; чи підтверджується те, що особі чинились перешкоди у вселені.

Відповідно до акту №50 від 04.12.2017 року, що складений комісією КЕВ м. Хмельницького ОСОБА_4 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 з 2015 року (а.с. 41).

Оскільки ОСОБА_4 не проживає у місці реєстрації більше одного року, доказів поважності причин її непроживання суду не надано, тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи і відповідають вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні судового рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону з власної ініціативи змінив правове обґрунтування позовної заяви, вийшовши за межі позовних вимог, оскільки позивач в позовній заяві посилався на норми ЦК України як власник житла, а судом застосовано до спірних правовідносин положення ЖК УРСР, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки саме суд визначає, яка правова норма підлягає застосуванню до встановлених обставин, тому посилання позивача у позовній заяві на норму права, яка не підлягає застосуванню, саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки останній не є власником спірного житла, а це житло перебуває на балансі КЕВ м. Хмельницького є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Встановлено, що факт реєстрації відповідачки у спірному житлі позбавляє можливості ОСОБА_2 реалізувати свої права як квартиронаймача службового житла.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано походження акту №50 від 04.12.2017 року, що не були допитані в якості свідків особи, які зазначені в цьому акті та, що у спірному житлі знаходяться речі відповідачки є безпідставними та недоведеними. Як вбачається із матеріалів справи, протокольною ухвалою суду від 03.10.2017 року та від 13.11.2017 року за участю представників як позивача так і відповідачки витребувано у КЕВ м. Хмельницького інформацію стосовно наявності чи відсутності нерухомого майна ОСОБА_4 в спірному житловому приміщенні. (а.с. 16, 22). Також встановлено, що відповідачкою та її представником не заявлялися клопотання щодо допиту в якості свідків осіб, які підписали акт №50 від 04.12.2017 року, а тому судова колегія вважає, що ці доводи апеляції зводяться до незгоди сторони з оцінкою судом першої інстанції доказів по справі.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», суди зобов`язані викладати мотиви своїх рішень, проте це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожен аргумент сторони. З огляду на таке, відхиляючи скаргу, апеляційний суд, в принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає принципам справедливості та розумності і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 13 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк
(підпис) ОСОБА_8
(підпис) О.І.Талалай

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

__________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції Стефанишин С.Л. Справа № 22ц/792/613/18

Доповідач Корніюк А.П. Категорія: 43