Справа № 541/2700/16-ц
Провадження №2/541/16/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 квітня 2018 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Ю.В.,

з участю: секретаря судового засідання - Олешко Н.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,

третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та стягнення моральної та майнової шкоди, треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Тетяна Вікторівна, ОСОБА_6, Виконавчий комітет Миргородської міської ради, ОСОБА_8,

В С Т А Н О В И В :

24 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, в якому просила: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 14.07.2016 р. між нею та ОСОБА_4, посвідчений 14.07.2016р. приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 725, та визнати за нею право власності на вказану квартиру; визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 128,1 кв.м. що знаходиться в АДРЕСА_2, укладений 09.09.2016р. ОСОБА_3, по довіреності від її імені, із ОСОБА_4, посвідчений 09.09.2016 р. приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 978, та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_5, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, укладений 09.09.2016 ОСОБА_3 по довіреності від її імені з ОСОБА_4, посвідчений 09.09.2016 р. приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 981, та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку; визнати недійсною, з дати посвідчення, довіреність HAT 384395 від 14.07.2016 року видану нею на ім'я ОСОБА_3, посвідчену 14.07.2016р. приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., та зареєстровану в реєстрі за № 728; стягнути на її користь з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно спричинену моральну шкоду в сумі 100 000 грн. та судові витрати.

В обгрунтування позову позивач зазначила, що у неї в приватній власності перебувала нерухомість, розміщена в м.Миргороді Полтавської області: квартира АДРЕСА_1 та приватний будинок АДРЕСА_2.

В квартирі постійно проживав її син ОСОБА_6 з сім'єю - дружиною та двома малолітніми дітьми, іншої житлової нерухомості її син та його дружина не мають. Зазначену квартиру вона планувала переоформити у власність сина, останній своїм коштом утримував квартиру, робив ремонти, облаштовував її для особистого проживання.

В будинку по АДРЕСА_2 вона проживала самостійно, зазначений будинок було збудовано нею особисто з померлим чоловіком для їх сім'ї, і вона планувала постійно проживати в будинку. Іншої житлової нерухомості вона не мала та не має, зазначена нерухомість є єдиним її житлом та житлом її сина, його дружини та неповнолітніх онуків.

В 2016 році відповідач ОСОБА_4, що є сторонньою, не близькою для неї особою, шляхом підроблення документів та їх використання, неправомірного психологічного тиску на неї та погроз життю і здоров'ю їй та її рідним, змусив її проти її волі, підписати договори дарування на його ім'я всього належного їй нерухомого майна, за наступних обставин.

15 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Полтавської області із позовом до неї про стягнення заборгованості за договором оренди в сумі 831333,24 грн., який у 2013 році нею не укладався, акт прийому-передачі майна від 16.05.2013 року нею не підписувався, майно в оренду не приймалося, акт прийому-передачі є підробленим.

Представництво інтересів ОСОБА_4 в господарській справі здійснював відповідач ОСОБА_3 відповідно довіреності від 11.02.2016 р. зареєстрованої в реєстрі № 269 11.02.2016 року.

В липні 2016 року під сильним психологічним тиском відповідачів позивача змусили підписати незаконну мирову угоду, складену ОСОБА_3, яка не відповідає чинним нормам законодавства. Умовами мирової угоди було передбачено дарування всього належного позивачу нерухомого майна загальною вартістю 2625926 грн. відповідачеві ОСОБА_4 Вартість майна, передача якого вимагалася в неї по надуманим підставам, явно перевищувала навіть незаконно заявлену в господарський суд суму вимоги 831333,24 грн.

07.07.2016 Господарським судом Полтавської області у справі №917/999/16 розглянуто мирову угоду, умовами якої передбачалося дарування нерухомості, в затвердженні мирової угоди відмовлено в зв'язку з її незаконністю. Наявність будь-якої заборгованості матеріалами господарської справи не підтверджено, судове рішення про наявність заборгованості не встановлено, ОСОБА_4 відмовився від позовних вимог.

Про рішення суду щодо незаконності мирової угоди, відмови від позову та рішення у Господарській справі позивач довідалася вже у жовтні 2016 року.

14 липня 2016 року, під сильним психологічним тиском та погрозою фізичної розправи, перебуваючи в залежному стані від відповідача, в присутності та під контролем його представника ОСОБА_3, що діяв з порушенням норм законодавства, її прав та інтересів, не маючи реального бажання, вона вимушено уклала договір дарування квартири АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_4 Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., та зареєстровано в реєстрі за № 725.

Одночасно, 14.07.2016 року за таких же умов була оформлена довіреність (HAT 384395) від імені позивача на ім'я ОСОБА_3, на укладення договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2, та земельної ділянки площею 0,1 га за цією ж адресою. Вказана довіреність посвідчена 14.07.2016 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., та зареєстрована в реєстрі за № 728.

09 вересня 2016 року відповідачем ОСОБА_3 від імені позивача, по довіреності, без повідомлення її як власника та «дарувальника», було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, площею 128,1 кв.м., вартістю 1621118 грн. та земельної ділянки площею 0,1 га, вартістю 53200 грн. що знаходиться за цією адресою, з відповідачем ОСОБА_4

Позивач вважала, що дії ОСОБА_3 всупереч її інтересам підтверджуються його представництвом інтересів ОСОБА_4, фактично між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 існує домовленість у відібранні в неї належного їй нерухомого майна, дії ОСОБА_3 явно порушують та не відповідали і не відповідають її інтересам та законним правам. Зазначила, що вищевказані правочини дарування не відповідали її внутрішньому волевиявленню, оскільки були вчинені під сильним незаконним психологічним тиском, на час укладання договорів дарування та довіреності, вона перебувала в залежному стані від ОСОБА_4, діяла під його та його довірених осіб примусом та контролем, про укладення ОСОБА_3 від її імені договору дарування будинку 09.09.2016 року вона дізналася лише 13.10.2016р. Вважала, що ОСОБА_3 діяв в інтересах ОСОБА_4, порушуючи при цьому її права та інтереси, що свідчить про його зловмисну домовленість із ОСОБА_4, і діяв при цьому у власних інтересах, що підтверджується обставинами, викладеними в позовній заяві, та доказами, доданими до неї, тому, відповідно до ч.3 ст.238 та ст.232 ЦК України вчинений внаслідок таких дій правочин має бути визнаний недійсним.

Також зазначила, що після укладення договорів вона нерухомість та ключі від неї ОСОБА_4 не передавала, продовжувала проживати в будинку, а син з сім'єю в квартирі, сплачувати комунальні платежі та утримувати свою нерухомість, що додатково підтверджує не добровільність укладення вищезазначених договорів.

13 жовтня 2016 року шляхом тиску та погроз, застосування сили, відповідачі примусили залишити житлові приміщення квартири АДРЕСА_1 сім'ю сина, та будинку, де безпосередньо мешкала сама позивач, інших житлових приміщень ОСОБА_1 та сім'я ОСОБА_6 не має, фактично сім'я з двома неповнолітніми дітьми була виставлена на вулицю. При цьому ніяких актів прийому-передачі між нею та ОСОБА_4 не підписувались, її особисті речі та особисті речі сім'ї ОСОБА_6 залишились як в квартирі так і в будинку.

27-28.10.2016 року позивач звернулася до Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області із заявами про вчинені стосовно неї неправомірні дії та злочини зі сторони ОСОБА_4, та повернулася проживати в належний їй будинок та квартиру.

28 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Броварського міського нотаріального округу Щербині Т.В. від імені позивача була подана заява про скасування договорів дарування нерухомого майна, що передбачено ст. ст. 727, 728 ЦК України, оскільки обдаровуваний умисно вчинив злочини проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Листом від 08.11.2016 року за вих. № 37/07-17 нотаріусом Щербиною Т.В. відмовлено в скасуванні договорів дарування, та зазначено, що для розірвання договорів дарування позивач має звернутися до суду.

03 листопада 2016 року ОСОБА_9, що є партнером та довіреною особою ОСОБА_4, та троє невідомих осіб шляхом розбиття віконного скла та зламу вхідних замків у будинку по АДРЕСА_2, проникли всередину приміщення будинку позивача, де вона проживала, умисно пошкодили опалювальний котел. В грубій формі ОСОБА_9 із погрозами насильства, виштовхував її з приміщення будинку, наніс удар каменем у руці в живіт, вимагав під погрозою застосування та застосуванням сили покинути житлове приміщення. Продовжуючи із застосуванням сили відбирати її майно, на подвір'ї будинку за адресою, наніс їй удар в живіт та кілька ударів в область шиї, шляхом насильства над нею та її сином ОСОБА_6, що на той час перебував разом з нею, заволоділи особистими речами - мобільними телефонами в кількості 3-х штук, курткою сина, пультом дистанційного керування воротами. На телефонах було зафіксовано відео та аудіо записи протиправних дій відповідачів та їхніх довірених осіб. Технічну документацію на нерухомість, висновки її оцінки, дані про сплату комунальних послуг з утримання будинку, інші документи що стосуються нерухомості були під різними приводами відібрані відповідачами.

В зв'язку з численними неправомірними, злочинними діями з боку відповідача ОСОБА_4, його довірених осіб, відповідача ОСОБА_3, спричиненням тілесних ушкоджень, що пов'язані з незаконним відібранням в неї житлової нерухомості, позивач звернулася до органів поліції із заявами про вчинені злочини проти неї та членів її сім'ї. На думку позивача зазначені обставини додатково підтверджують відсутність вільного волевиявлення при укладанні договорів дарування, порушення її законних прав та інтересів з боку обдаровуваного та його довірених осіб, як до укладення договорів дарування, так і після, вчинення протиправних, злочинних дій стосовно неї та членів її сім"ї, спричинення матеріального збитку.

Внаслідок протиправних дій стосовно неї та членів її сім'ї з боку відповідачів та їх довірених осіб в позивача погіршився стан здоров'я, вона вимушена була звернутися за медичною допомогою, проходила стаціонарний курс лікування в хірургічному відділенні Миргородської ЦРЛ з діагнозом "тупа травма живота" та проходить амбулаторний курс лікування в Полтавському психоневрологічному диспансері.

В даний час в будинку проживають невідомі позивачу особи, які перешкоджають їй користуватися її будинком, та проживати в належному їй житловому приміщенні. Вона вимушена винаймати житло. Зазначені обставини додатково спричинюють їй матеріальні збитки та завдають моральної шкоди.

Вважала, що в силу положень норм ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 224, 229, 230, 231, 232, 316, 321, 627, 717, 727 ЦК України, п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, оспорювані правочини дарування є недійсними в силу численних порушень вимог законодавства, що є обов'язковими умовами, які мають бути дотримані сторонами.

Також позивач зазначила, що окрім фізичної та матеріальної шкоди, діями відповідачів їй завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у її житті: негативні переживання, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції; важкість виконання повсякденних обов'язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання; побоювання щодо майбутнього стану здоров'я. В зв'язку з викладеними обставинами порушено її звичний ритм життя, вона не може працювати та заробляти кошти для свого існування, додатково витрачати особистий час для пошуків житла, тощо. Відшкодування заподіяної моральної шкоди позивач оцінила у 100000 гривень. Ця сума обумовлена вищезазначеними фізичними та душевними стражданнями, погіршенням внаслідок цих страждань стану здоров'я, порушенням звичного ритму життя, необхідністю докладати додаткових зусиль до пошуків місця проживання, неможливістю вести нормальний робочий ритм життя.

Ухвалою судді від 28 листопада 2016 року відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та призначено її до судового розгляду (т.1 а.с.66).

28 грудня 2016 року представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, в яких позовні вимоги не визнав, вважав їх незаконними, безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечать дійсним фактичним обставинам з огляду на наступне.

Твердження позивача, що в квартирі АДРЕСА_1 проживав її син ОСОБА_6 з сім'єю - дружиною та двома малолітніми дітьми є необґрунтованими та безпідставними, оскільки факт не проживання малолітніх дітей підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян Миргородської міської ради № 03-01/6867 від 12.07.2016 року, в якій зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований. Також, згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян Миргородської міської ради № 03-01/11298 від 01.09.2016 року, в будинку АДРЕСА_2 ніхто не проживає.

Думка позивача про те, що ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором оренди та підробив акти прийому передачі майна від 16.05.2013 року є безпідставною та не доведеною, оскільки для вирішення питання про неналежність підпису позивача в вищевказаних актах потрібні спеціальні знання в області почеркознавства та проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Твердження позивача, що на неї та членів її сім'ї начебто постійно відбувався психологічний тиск, неправомірні злочинні дії з боку відповідачів, спричинення тілесних ушкоджень, внаслідок яких у позивача погіршився стан здоров'я, не відповідають дійсності, оскільки позивач не падала жодних належних доказів тим обставинам, на які вона посилається (вирок суду тощо), і з викладених нею обставин не вбачається причинно-наслідкового зв'язку з начебто протиправних дій відповідачів та хворобою позивача.

Відповідач ОСОБА_3 діяв на підставі довіреності, яку було надано відповідачем ОСОБА_4 11 лютого 2016 року лише в межах справи, яка розглядалась Господарським судом Полтавської області (право на подання клопотань, заяв та вчиненню інших процесуальних дій) та після завершення розгляду справи Господарським судом Полтавської області анульовано. Інших довіреностей ОСОБА_3, а тим більше для набуття матеріальних цінностей, ОСОБА_4 не надавав. Відповідач ОСОБА_3 діяв на підставі довіреності, яку узгоджено та укладено з позивачем, яка в свою чергу не мала бажання приїжджати до міста Бровари Київської області для оформлення вищевказаних договорів та наділила таким правом цього відповідача. Тим більше, позивач надала довіреність ОСОБА_3 вже після анулювання довіреності, яку надав ОСОБА_4 Отже права та інтереси позивача ніяким чином порушені не були.

Вищевказана довіреність укладена 14 липня 2016 року, а договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також договір дарування земельної ділянки укладені 9 вересня 2016 року. Тобто, минуло майже два місяці з моменту надання позивачем довіреності і позивач мала можливість реалізувати своє право на скасування нотаріально посвідченої довіреності, але даним правом протягом двох місяців позивач не скористалася, а отже посилання на ту обставину, що начебто укладені вищевказані договори та довіреність не відповідали внутрішньому волевиявленню є безпідставними.

Доводи позивача про те, що після укладення спірних договорів, ключі від квартири та будинку вона ОСОБА_4 не передавала і продовжувала проживати та при цьому ніяких актів прийому-передачі не підписувала є критичними, оскільки на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу Українивиникає в момент державної реєстрації (стаття 182 Цивільного кодексу України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації). Право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації відповідно до Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і тому у набувача за договором право власності виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Позивач зазначає, що їй начебто завдано збитки в результаті порушення її цивільного права та майнова шкода і вона має право на їх відшкодування, але вона не пояснила, які саме завдано збитки, яка завдана майнова шкода, не обґрунтувала та не надала розрахунок завданих збитків.

Відповідач також не погоджується із заявленими вимогами щодо відшкодування моральної шкоди та вважає їх не обгрунтованими та не доведеними, тому що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В даному випадку наявність неправомірних дій відповідачів, що призвели до незворотних наслідків, які вплинули на психоемоційний стан позивача, соціальну сферу існування особистості, перешкоджали можливості активної та повноцінної життєдіяльності позивача, достеменно позивачем не доведено.

На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити (т.1 а.с.106-110).

Відповідач ОСОБА_3 28 грудня 2018 року також подав до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, де позовні вимоги не визнав, вважав їх незаконними, безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечать дійсним фактичним обставинам з огляду на те, що позивач уповноважила його підписати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_4, доказом чого є довіреність, видана ОСОБА_1 на його ім'я, що була посвідчена приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.М. (№728 від 14 липня 2016 року). Обдаровуваною особою згідно даної довіреності міг бути виключно ОСОБА_4

Власні інтереси ОСОБА_1 визначила самостійно, склавши текст довіреності, згідно якої він і діяв. Своє внутрішнє переконання до відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_1 ще раз підтвердила, замовляючи і отримуючи документи, які були необхідні нотаріусу для реєстрації договорів. Внутрішнє переконання до відчуження об'єктів нерухомого майна позивач ще раз підтвердила, надіславши йому документи, які були необхідні нотаріусу для реєстрації договорів. Якби дані угоди суперечили внутрішній волі, ОСОБА_1 не надала б необхідні документи. Довіреність була видана 14 липня 2016 року, а документи надіслані поштою напередодні правочину. Тобто, у позивача було достатньо часу для того, щоб як передумати надавати необхідні документи, так і скасувати довіреність на його ім'я.

Доводи позивача про те, що він під час підписання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки одночасно являвся і представником ОСОБА_4, тому позивач має право апелювати до норми ч. 3 ст. 238 ЦК України вважав недостовірними. Під час укладання вищезгаданих договорів дарування нерухомого майна він не представляв інтересів ОСОБА_4 як обдаровуваної сторони. Окрім того, ОСОБА_4 взагалі ніколи не надавав йому повноважень на набуття права власності, купівлю об'єктів нерухомого майна на його ім'я чи відчуження його власного нерухомого майна. Так, дійсно, він представляв інтереси ОСОБА_4 у господарській справі з правом подання клопотань, заяв, вчинення інших процесуальних дій, але дана господарська справа, по-перше, не має жодного відношення до процесу дарування, а по-друге, представником у господарській справі він був весною 2016 року, а представництво інтересів ОСОБА_1 здійснив у вересні 2016 року. Позивачу було відомо, що він представляв у господарському процесі інтереси ОСОБА_4 за півроку до підписання договорів дарування, також у позивача, як у сторони цього господарського спору, була копія даної довіреності. Отже, сама ОСОБА_1 на момент видачі довіреності не бачила в цьому суперечностей інтересу і підписавши довіреність фактично це визнала. Тому, посилання Позивача на ч. 3 ст. 238 ЦК України вважав необгрунтованим.

З приводу звинувачень позивача, що нібито він перебував у злочинній змові з ОСОБА_4, що на її думку надає їй право посилатись на ст. 232 ЦК України зазначив, що позивач не підтверджує свої звинувачення і твердження жодним доказом крім своїх домислів, чим нехтує нормами ч.1 ст. 60 ЦПК України.

Також відповідач ОСОБА_3 не погоджується із заявленими вимогами щодо відшкодування моральної шкоди, вважає їх не обґрунтованими та не доведеними.

Посилання позивача на ст. 224 ЦК України, відповідач вважав необгрунтованим, бо за адресою АДРЕСА_2 ніхто права проживання не мав, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян від 01.09.2016 року за вихідним №03-01/11298, яку Позивач сама отримала для укладення договору дарування.

Також вважав, що позивач у своїй позовній заяві неправдиво звинувачує його у тому, що він якимось чином здійснив обман чи приймав участь у злочинних діях по змушуванню її до відчуження нерухомого майна, про що позивач не надала жодною доказу (рішення суду у кримінальній справі, інші докази). На підставі викладеного просив у задоволенні позову до нього відмовити (т.1 а.с.111-113).

Ухвалою суду від 28 грудня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Виконавчий комітет Миргородської міської ради як орган опіки та піклування (т.1 а.с. 127).

18 січня 2017 року до суду надійшли письмові заперечення третьої особи приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербини Т.В., в яких вона повідомила, що 14 липня 2016 року за реєстровим № 725 нею було посвідчено договір дарування квартири під АДРЕСА_1, сторони договору: дарувальник ОСОБА_1, обдаровуваний ОСОБА_4. При посвідченні договору нею були перевірені оригінали документів, за якими було встановлено осіб-сторін договору, оригінали документів, які були надані дарувальником, які підтверджували його право власності на предмет договору та реєстрацію цього права. Нею були сформовані документи з електронних реєстрів, які підтверджували реєстрацію права власності на відчужуване майно за дарувальником та відсутність заборон для посвідчення договору, перевірено і встановлено факт відсутності зареєстрованих осіб у квартирі, яка дарувалася, роз'яснено сторонам зміст ст. 27 Закону України «Про нотаріат», вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається, вчинені всі дії, передбачені чинним законодавством, необхідні для посвідчення договору дарування квартири. Також 14 липня 2016 року за реєстровим номером 728 була посвідчена довіреність на дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та земельної ділянки, на якій він розташований, з зазначенням особи, якій дарується, з терміном дії до 14 жовтня 2016 року. Статті 248-249 ЦК України щодо скасування довіреності та припинення представництва за довіреністю нею було роз'яснено довірителю, про що зазначено в довіреності. 9 вересня 2016 року до неї звернувся представник за вищевказаною довіреністю ОСОБА_3 для укладення та посвідчення договорів дарування вищезазначених об'єктів, зі всіма необхідними для нотаріального посвідчення договорів документами. Чинність довіреності нею була перевірена, підстав для відмову у вчиненні нотаріальних дій у неї не було, вона посвідчила два договори дарування. Про існування будь-яких судових спорів, спірних стосунків між дарувальником та обдаровуваним їй, на час посвідчення правочинів, відомо не було, сумнівів щодо добровільності дій сторін щодо укладення договору дарування та підписання довіреності у неї не було. У зв'язку з робочою зайнятістю просила розглянути справу за її відсутності (т.1 а.с.142).

Ухвалою суду від 8 лютого 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_8 (т.2 а.с. 15).

22 березня 2017 року третя особа ОСОБА_8 надала до суду пояснення (заперечення) по суті позову, в яких зазначила, що 26 листопада 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н.Т. було засвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між нею та ОСОБА_4 Процедура придбання даної квартири як ОСОБА_4 так і нею не порушена та оформлена згідно чинного законодавства. Вважала, що на даний час ОСОБА_1 намагається витребувати майно з чужого законного володіння і такі її дії є незаконними та безпідставними, тим більше не зрозумілою є та обставина, чому ОСОБА_1 подарувала вищевказану квартиру ОСОБА_4 14 липня 2016 року, а з позовом до суду звернулась лише 24 листопада 2016 року, тобто лише через чотири місяці. Зазначила, що попередній власник, ОСОБА_4, а також вона, яка на даний час є повноправним власником вищевказаної квартири, є добросовісними набувачами нерухомого майна, процедура придбання даної квартири не порушена та відповідає діючого законодавства, в зв'язку з чим просила у задоволенні позову відмовити (т.2 а.с.81).

20 березня 2017 року відповідач ОСОБА_4 через свого представника адвоката ОСОБА_5 надав до суду письмові пояснення по суті позову, в яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає їх надуманими, безпідставними та необгрунтованими, а тому просить суд у їх задоволенні відмовити. Зазначив, що познайомився з ОСОБА_1 приблизно 8-9 років тому в м.Миргороді, тривалий час вона була його коханкою, але ці відносини були припинені більше року тому. Він ніколи не розробляв ніяких схем та не мав на меті привласнити чуже майно чи кошти шляхом обману чи якихось незаконних протиправних дій, тим більше не залучав до цього сторонніх осіб. Весною 2016 року було відкрите цивільне провадження стосовно його розлучення з колишньою дружиною. ОСОБА_1 дізналась про його розлучення та про те, що він посварився з іншою жінкою, з якою мав особисті відносини, тому почала телефонувати та неодноразово приїжджала до нього в м.Бровари з метою переконати його в тому, що вона його кохає і хоче бути з ним. З метою довести це вона запропонувала йому прийняти в дар квартиру АДРЕСА_1, житловий будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій він розташований. Він не обіцяв, що одружиться з нею, говорив, що у нього є сумнів в тому, що він хоче відновлювати з нею особисті відносини, оскільки на той час у нього була дитина з ОСОБА_14, з якою на той час він ще не був одружений. Він припускає, що коли ОСОБА_1 дізналась, що він одружився з ОСОБА_14, то пожалкувала про подаровані нею квартиру, будинок та земельну ділянку і звернулась до суду з даним позовом. Також повідомив, що він ніколи не здійснював господарську діяльність через ОСОБА_1, вона на нього не працювала, а орендувала у нього обладнання для виробництва виробів з бетону та об'єкти нерухомого майна в м.Миргороді, які вона використовувала у власній підприємницькій діяльності. Оскільки вона не розрахувалась з ним за оренду обладнання, він звертався до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з неї заборгованості, але в зв'язку з тим, що ОСОБА_1 неодноразово телефонувала йому та казала, що у неї немає коштів щоб сплатити заборгованість і переконала його, що вона його кохає, та нагадувала про їх особисті відносини у минулому, він прийняв рішення не стягувати з неї борг, що не пов'язано з даруванням нею свого нерухомого майна. При цьому він позивачу ніколи не погрожував. Одночасно просив розглядати справу за його відсутності (т.2 а.с.64-66).

За клопотанням позивача, ухвалою суду від 02 червня 2017 року було призначено у справі судово-психологічну експертизу з метою визначення наявності та розміру завданої позивачу моральної шкоди. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено (т.2 а.с.162).

Ухвалою суду від 28 серпня 2017 року провадження у справі було відновлене на час розгляду клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання судово-психологічної експертизи та отримання цих матеріалів (т.2 а.с.194).

В зв'язку з направленням отриманих матеріалів для проведення експертизи, ухвалою суду від 17 жовтня 2017 року провадження у справі було зупинене на час проведення судово-психологічної експертизи за ухвалою суду від 2 червня 2017 року (т.2 а.с.240).

Після отримання висновку судово-психологічної експертизи №744 від 29.12.2017 ухвалою суду від 16 січня 2018 року провадження у справі було поновлене (т.3 а.с. 35).

12 лютого 2018 року представник позивача адвокат ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначив, що з боку відповідача ОСОБА_4 стосовно позивача постійно продовжується психологічний тиск, що відображається, зокрема, в тому, що 19 жовтня 2017 року на адресу ФОП ОСОБА_1 надійшла претензія від ФОП ОСОБА_4 (копія додається), в якій позивач вказував, що відповідач має заборгованість за договором оренди № 2/1-13 від 01.06.2013 року в сумі 360000,00 гри. При цьому ОСОБА_4 не надав ОСОБА_1 будь-яких розрахунків по заборгованості, не надав копій угоди, по якій виникла заборгованість в такій сумі. 29 жовтня 2017 року ФОП ОСОБА_1 на адресу ФОП ОСОБА_4 була направлена відповідь на претензію, що була надіслана рекомендованим листом, в якій вона повідомила, що ніколи не мала ніяких взаємовідносин із ОСОБА_4, на які посилається останній, вказаний правочин між ними не укладався взагалі та не може бути мова про наявність будь-якої заборгованості.

Після чого, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 21.12.2017 р. у справі № 917/2124/17 за позовом ФОП ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди відкрито провадження у справі.

У своїй позовній заяві ФОП ОСОБА_4 ставить питання про стягнення з ФОП ОСОБА_1 заборгованості в сумі 360000,00 грн. за якимись невідомими вигаданими правочинами.

Однак, між сторонами у даній справі ніколи не існувало будь-яких договірних відносин, згідно яких ОСОБА_4 передавав би в оренду ОСОБА_1 будівлі за адресою - АДРЕСА_3 згідно договору оренди № 2/1-13 від 01.06.2013 року.

Таким чином, звертаючись із позовом, ОСОБА_4 знову намагається здійснювати тиск на ОСОБА_1 таким саме способом, як і в 2016 році - шляхом подання позову до Господарського суду Полтавської області по неіснуючим договірним відносинам.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 23.01.2018 р. у справі № 917/2124/17 за позовом ФОП ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди позовна заява залишена без розгляду.

Крім того, за заявами ОСОБА_1 про вчинення злочинів, передбачених ч. З ст. 186, ч. 1 ст. 206, ч. З ст. 187, ч. 1 ст. 194, ч. 2 ст. 366 КК України, стосовно ОСОБА_4, ОСОБА_15, ОСОБА_3 та інших осіб розпочате досудове розслідування у формі досудового слідства, які на даний час перебувають у провадженні в СВ Миргородського ВП ГУ НП в Полтавській області

Також у заяві зазначено, що на даний час позивач підприємницької діяльності не проводить, фактично діяльність припинилась 13 жовтня 2016 року, після скоєння проти неї протиправних дій. Не маючи постійних заробітків та постійно несучи витрати щодо оренди житла, що на сьогодні становить 45000,00 грн. (3000 гри. Ч 15 міс.), вона також несе непосильні як для неї судові витрати: нею проведено оплату судової експертизи в сумі 14880,00 грн., витрати на правничу допомогу представника (адвоката) в сумі 15000.00 грн. (1000 грн. Ч 15 міс.), витрати пов'язані із явкою до суду, які складають 7500,00 грн.

Відшкодування заподіяної моральної шкоди, з урахуванням висновків судово-психологічної експертизи позивач оцінила у розмірі 268056.00 грн. Ця сума обумовлена фізичними та душевними стражданнями позивача, погіршенням внаслідок цих страждань стану здоров'я, порушенням звичного ритму життя, необхідністю докладати додаткових зусиль до пошуків місця проживання, не можливістю вести нормальний робочий ритм життя.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 23, 203, 627, 717, 727, 728, 1166 ЦК України, позивач збільшила раніше заявлені вимоги та просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно спричинену моральну шкоду в сумі 268056,00 грн. та майнову шкоду в сумі 103930,00 грн. Також просила стягнути на її користь з відповідачів солідарно 46045,60 судових витрат: 8665,60 грн. судового збору; 15000,00 грн., витрат на професійну правничу допомогу; 7500,00 грн. витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані з явкою до суду; 14880,00 грн. витрат, пов'язаних із проведенням експертизи (т.3 а.с.88-93)

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5, діючи в інтересах позивача, направив до суду відзив на заяву про зміну позовних вимог, в якому зазначив, що вказані вимоги вони не визнають, вважають незаконними, безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечать дійсним фактичним обставинам з огляду на те що, ОСОБА_1 не надано жодного переконливого доказу тієї обставини, що відповідачами дійсно завдано майнову шкоду, а також підтверджений розрахунок такої шкоди. Також згідно частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявністю її вини. Між тим, ОСОБА_1 неодноразово викликала поліцію та зверталась з відповідними заявами до Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області про вчинення злочину з боку відповідачів, однак в ході слідства, жодних доказів Миргородським ВП ГУНП в Полтавській області щодо вчинення відповідачами якихось неправомірних дій, на які вказує ОСОБА_1, не знайдено, отже наявність вини відповідачів не доведена.

Також позивачем не надане документальне підтвердження витрат на правову допомогу, та розрахунку таких витрат, а також витрат в розмірі 7500,00 грн., що пов'язані з явкою до суду, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Одночасно ОСОБА_1 зазначає, що витратила 45000,00 грн. на оренду житла, однак ані договору оренди, ані доказів оплати коштів за оренду, позивачем надано не було.

Відносно тверджень позивача про те, що стосовно неї продовжується вчинятися психологічний тиск який відображається в діях ОСОБА_4, а саме в тому, що ФОП ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_1 заборгованості в сумі 360 000,00 грн. представник відповідача зазначив що права ФОП ОСОБА_4 були порушені ФОП ОСОБА_1, на підтвердження чого є відповідні документи (договір та акт виконаних робіт) і він змушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 43, 58, 60, 174, 178, 182 Цивільного процесуального кодексу України просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (т.3 а.с.70-74).

Відповідач ОСОБА_3 також подав до суду відзив на заяву про зміну позовних вимог, в якому вимоги позивача не визнав та вважав їх незаконними, необґрунтованими, безпідставними, такими, що суперечать фактичним обставинам з огляду на наступне.

Обґрунтованість і законність вимог ОСОБА_4 має вирішити Господарський суд Полтавської області, але в будь-якому разі даний господарський спір не має жодного відношення до нього, оскільки він не є стороною вищезгаданого процесу чи третьою особою. Стягнення за даним позовом позивач вимагає покласти на нього солідарно з ОСОБА_4, натомість не надає жодного доказу його участі в даних діях ОСОБА_4 та взагалі відношення згаданої господарської справи до даного цивільного процесу.

Позивач стверджує, що ОСОБА_4 та ним - ОСОБА_3, начебто завдано ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 103930,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 268056,00 грн. З вищевказаними вимогами ОСОБА_1 він не погоджується, оскільки викладені обставини в заяві про зміну позовних вимог ОСОБА_1 не відповідають дійсності.

ОСОБА_1 не надано жодного переконливого доказу тієї обставини, що ним дійсно завдано майнову шкоду, а також розрахунок такої шкоди. Також, згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявністю її вини. Немає визначення співмірності шкоди нібито завданою ним як співвідповідачем. Натомість, позивачем бездоказово звинувачуються ОСОБА_4, інші особи, які нібито вчинили пограбування, розбій тощо. Позивачем не надано ухвал, рішень судів, які б встановлювали факт злочину та винних у ньому осіб. Тому, на даний час невідомо чи взагалі відбувались кримінальні злочини, на які посилається позивач.

Між тим, ОСОБА_1 неодноразово викликала поліцію та зверталась з відповідними заявами до Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області про вчинення злочину з боку відповідачів, однак в ході слідства, жодних доказів Миргородським ВП ГУНП в Полтавській області щодо вчинення Відповідачами якихось неправомірних дій, на які вказує ОСОБА_1 не знайдено, отже наявність вини відповідачів не доведена.

Позивач у заяві про зміну позовних вимог вказує, що нею було подано заяви до Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області щодо скоєння наступних злочинів:

За ч.1 ст.355 КК України про примушення до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов'язань. При здійсненні розслідування у даному кримінальному провадженні, він, ОСОБА_3, не має статусу підозрюваного і головне немає рішення Суду, яке б встановило факт скоєння злочину та начебто його участь у ньому. Тому, він вважає, що посилання позивача на вищевказане бездоказове твердження є необґрунтованими і безпідставним.

Стосовно посилань позивача на подані заяви до Миргородського відділу поліції щодо скоєння наступних злочинів: ч.2 ст. 366 КК України (протидія законній господарський діяльності); ч.3 ст. 186 КК України (розбій); ч. З ст.186 КК України - (грабіж); ч.1 ст.194 КК України (знищення чужого майна) зазначив, що немає рішення суду, яке б встановило факт скоєння злочину та визначило осіб, засуджених за злочинні дії. Тому вважає, що посилання позивача на вищевказане бездоказове твердження є необґрунтованими і безпідставним, тим паче, що за твердженням самого ж позивача вона у заявах про злочини звинувачувала інших осіб.

Щодо додаткових витрат, які начебто несе ОСОБА_1 в розмірі 15000 грн., на професійну правову допомогу, зазначив, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також вважав що позивачем не доведено витрати в розмірі 7500,00 грн., що пов'язані з явкою до суду, та 45000,00 грн. на оренду житла.

Крім того, відповідач зазначив, що позивач вимагає від суду ухвалити рішення про стягнення з нього коштів солідарно з відповідачем ОСОБА_4, не визначивши в чому саме позивач звинувачує його, не довівши його вину, не визначивши співмірність начебто завданих ним збитків від загальної суми позовних вимог. Адже навіть зі свідчень самого позивача, на яких ОСОБА_1 базує свої позовні вимоги, він не мав відношення до грабунку, розбою, фізичного примусу, не мав відношення в якості представника ОСОБА_1 при вчиненні нею купівлі-продажу квартири. Позивач не обґрунтував та не довів, внаслідок яких нібито злочинних дій він як співвідповідач повинен відшкодовувати їй збитки солідарно з ОСОБА_4

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 43, 58, 60, 174, 178, 182 Цивільного процесуального кодексу України просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (т.3 а.с.80-83).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, по суті позову пояснила, що у 2008 році почала займатись підприємницькою діяльністю. При цьому співпрацювала з підприємством з виготовлення тротуарної плитки, розташованим у м.Бровари, власником якого був ОСОБА_16, з яким у неї були чудові ділові відносини, основані на взаємній довірі. Згідно домовленості, вона на своєму підприємстві повинна була виготовляти тротуарну плитку на обладнанні та у приміщеннях, наданих ОСОБА_16, та реалізувати продукцію; більшу частку прибутку передавати ОСОБА_16, а певний процент прибутку залишати собі. Ці домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_16, завжди виконувалися.

У 2011 році ОСОБА_16 помер, новим власником підприємства став його син відповідач ОСОБА_4, тому вона мала прибутки перераховувати йому. ОСОБА_4 завжди був невдоволений прибутком, вимагав від неї більше грошей. Ці вимоги з кожним роком ставали все більш настійливими. Навесні 2016 року від ОСОБА_4 зненацька приїхала ревізія. Це були його довірені люди, зокрема, ОСОБА_17, яка фактично вела фінансові справи всієї підприємницької діяльності ОСОБА_4, син ОСОБА_4 ОСОБА_4 та інші особи. Перевіряючи, вчиняли тиск на неї, не даючи їй оговтатися. ОСОБА_17 торопила під різними надуманими приводами, зазначаючи на великі порушення у оформлені документів. Врешті, поступившись настійливим вимогам ОСОБА_17 щодо необхідності узаконити документи про оренду території та обладнання підприємства, підписала декілька пакетів документів про оренду, які були датовані 2013-м роком. Умови оренди в цих документах не визначалися, їй жодного екземпляру договорів не надали. Одразу після підписання зазначених документів її посадили в автомобіль та повезли до ОСОБА_4 У кабінеті останнього знаходився ОСОБА_9, фактичний директор всіх підприємств ОСОБА_4, якими керують за довіреностями підставні особи. ОСОБА_4 звинуватив ОСОБА_1 у великій нестачі, яку виявила ревізія, та яку йому прийдеться гасити, казав, що вона повинна велику суму нестачі йому надати, що вона - його боржниця. Вона намагалася пояснити, що результати ревізії помилкові, але у разі заборгованості вона все відпрацює. Однак ОСОБА_4 та ОСОБА_9 її не слухали, погрожували посадити на 5 років, грубо та цинічно ображали, вимагали пояснити, де вона візьме гроші, щоб погасити борг, погрожували розправою. ОСОБА_9 кричав, щоб охорона нікого в кабінет не пропускала, двері зачинили та продовжували тиснути на неї. Смутно пам'ятає, що писала якусь розписку про визнання боргу та його повернення, лише після цього її відпустили.

Наступного дня не могла потрапити на своє робоче місце, оскільки всі замки в офісі поміняли, всю документацію та печатку приватного підприємця забрали. Через деякий час вона отримала лист з Господарського суду Полтавської області, куди ОСОБА_4 звернувся з позовом. У листі було зазначено, що вона не сплачувала за оренду протягом 3-х років з 2013 по 2016 роки, та заборгувала ОСОБА_4 понад 800000 грн. Прочитавши вказаний лист, вона була налякана, зателефонувала ОСОБА_4, щоб якось вирішити все без суду, який запропонував їй приїхати щоб домовитись. Коли вона до нього приїхала, ОСОБА_4 в категоричній формі заявив, що він припинить її судове переслідування у разі підписання мирової угоди, в якій вона зобов'яжеться подарувати йому за борги всю свою нерухомість, а потім підпише договори дарування квартири, будинку та земельної ділянки, які їй належали. Вона висловила свою незгоду, проте ОСОБА_4 продовжував тиснути, погрожуючи тюремним ув'язненням і в той ж час обіцяв, що якщо вона йому відпрацює борг то він їй все поверне. Вона пояснила ОСОБА_4, що не готова підписувати таку мирову угоду, та поїхала додому.

Через певний час зателефонував ОСОБА_4 та повідомив, що ОСОБА_18 їде в суд, тому відкладати підписання необхідних документів неможливо, бо суд може вирішити справу проти неї. Невдовзі після цієї телефонної розмови до ОСОБА_1 з'явився відповідач ОСОБА_3, який одразу став залякувати та переконувати її в тому, що єдиний вихід для неї - це підписання мирової угоди, інакше її засудять, посадять та все одно стягнуть борги. Одночасно переконував, що всі підписи та угода є тимчасовими і коли вона відпрацює борги нерухомість їй повернуть. Будучи заляканою погрозами ОСОБА_3, вона у той же час довірилася обіцянкам останнього про надання їй можливості працювати, тому підписала мирову угоду. Коли вийшла на роботу, з'ясувалося, що недостачі, в якій її звинувачували, насправді не було, всі матеріали та готова продукція були на місці, і навіть виявилися надлишки. Тільки згодом вона зрозуміла, що ОСОБА_17 та інші ревізори по суті не мали права робити перевірку діяльності її як приватного підприємця.

07.07.2016 зателефонував ОСОБА_18, повідомивши, що суд закрив справу лише внаслідок підписаної мирової угоди із зобов'язанням ОСОБА_1 подарувати своє майно ОСОБА_4, ця угода була прийнята судом і що тепер вона зобов'язана підписувати договори дарування. ОСОБА_3 у категоричній формі вимагав від ОСОБА_1 підписувати договори дарування згідно, начебто прийнятої судом мирової угоди, погрожував негативними правовими наслідками, переконував, що закон на боці ОСОБА_4, що іншого виходу в неї немає; залякував, що в разі її незгоди її ославлять у засобах масової інформації - повідомлять, що вона крадійка.

14.07.2016 у Миргород приїхав ОСОБА_18, який їй обіцяв, що оформлення договорів дарування - це формальність, що ніхто виганяти її з дому не буде, після чого вона та ОСОБА_3 поїхали в м.Бровари до нотаріуса. Нотаріус перевірила документи, дала їй на підпис, і вона підписала договір дарування належної їй квартири на ім'я ОСОБА_4 На той час документи на будинок та на земельну ділянку не були готові, тому оформили на ОСОБА_3 довіреність від імені ОСОБА_1, згідно якій він у подальшому зміг подарувати ОСОБА_4 нерухомість останньої.

Повернувшись додому, вона продовжувала жити у своєму будинку, сплачувала комунальні платежі, нікому не розповідала про те, що її примусили підписати документи про дарування, тому що не хотіла хвилювати сина. Продовжуючи працювати на своєму підприємстві, вважала, що, оскільки працює на ОСОБА_4, він не буде зазіхати на її нерухомість.

Проте, 13.10.2016 до її Миргородського офісу зненацька увійшли ОСОБА_3 і ОСОБА_9, які стверджували, що, начебто, вона прийняла замовлення та уклала договір з клієнтом, з якого взяла 15 тис. грн., але в касу не здала, залишивши гроші собі. Вона заперечувала, стверджуючи, що такого факту не було, але вони не бажали слухати її пояснень та повідомили, що з'явилися за дорученням ОСОБА_4, звільняють її з роботи, з шухляди її робочого столу забрали 35 тис грн., які вона в подальшому була змушена віддати замовнику, який їх сплатив, а також ключі від кабінету, печатку та її документи на право приватної підприємницької діяльності. Потім вони стали вимагати звільнити квартиру та будинок, ОСОБА_9 забрав у неї ключі від квартири, де проживав її син - третя особа ОСОБА_6 зі своєю дружиною та дітьми. ОСОБА_3 та ОСОБА_9 приїхали до її сина, якому повідомили, що квартира подарована ОСОБА_4, та змусили його залишити приміщення. Після цього вона вперше повідомила сину про факт дарування квартири та обставини, за яких її які примусили це зробити.

Після від'їзду ОСОБА_9 та ОСОБА_3 вона поїхала до ОСОБА_4, щоб з'ясувати те, що сталося, але ОСОБА_4 він від неї ховався наче у цеху або десь у іншому місті. Довелося його шукати, і у той же день вона дізналася, що уся її нерухомість виставлена на продаж.

Повернувшись до Миргорода, 27 та 28 жовтня 2016 року вона подала заяву у поліцію, де разом з сином надала пояснення про ситуацію, що склалася: шляхом погроз життю та здоров'ю, її примусили підписати договори дарування. Також подала заяву про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 13.10.2016 безпідставно звинуватили її у незаконному привласненні 15 тис. грн. та забрали в неї 35 тис. грн., виставили її з офісу та поміняли там замки.

02.11.2016 приїхали ОСОБА_9 та інші особи. Оскільки ворота на подвір'я були зачинені, двоє незнайомців перескочили через паркан та стали ломитися до будинку, ОСОБА_9 вимагав, щоб вона вибиралася з будинку, пояснив, що люди, які з ним приїхали - квартиранти та будуть винаймати будинок і жити у ньому.

Вона із сином зачинилася у кімнаті, зателефонувала до чергової частини Миргородського ВП із повідомленням про те, що невідома особа намагається потрапити до її житлового будинку.

Поки приїхала поліція, приїжджі вдерлися в будинок, ОСОБА_9 розбив каменем вікно з вулиці, а потім, коли зайшов у кімнату та побачив , що вона знімає на телефон все що коїться, вдарив її каменем у живіт. Коли приїхала поліція, ОСОБА_9 казав що має всі права на будинок, що вона сама розбила вікно з середини кімнати, та виніс камінь на двір, щоб не було слідів того, що він залетів з двору. Поліцейські ніякої допомоги не надали, тільки відверталися та робили вигляд начебто нічого протиправного не бачать.

Внаслідок таких дій, вона перебувала декілька днів на лікуванні у хірургічному відділенні Миргородської ЦРЛ. За результатами медичного обстеження в неї встановили гіпертонічний криз, забій живота та струс головного мозку, вона була психологічно подавленою. Лікарі поради продовжити обстеження та лікування у Полтавській обласній лікарні, де вона була консультована невропатологом та нейрохірургом, їй було призначене амбулаторне лікування. У подальшому, вона 14.11.2016 звернулася за медичною допомогою до Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру, де пройшла амбулаторне, психотерапевтичне та медикаментозне лікування з приводу депресивного розладу, ускладненого ЧМТ, але стан здоров'я не покращився, тому була направлена до стаціонарного відділення Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру, де лікувалася протягом 2-х тижнів. На підставі викладеного просила її позов задовольнити повністю.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, заяві про зміну позовних вимог та повідомлені позивачем у судовому засіданні, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 на неодноразові виклики суду в судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення щоразу був повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у запереченнях на позов, відзиві на заяву про зміну позовних вимог та письмових поясненнях відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити з підстав, зазначених у запереченнях на позов та відзиві на заяву про зміну позовних вимог, пояснив, що діяв у межах повноважень, наданих йому позивачем ОСОБА_1 нотаріально посвідченою довіреністю.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні вважав, що позов підлягає до задоволення, підтвердив обставини виселення його з квартири АДРЕСА_1, де він проживав разом з сім'єю, викладені позивачем.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Миргородської міської ради Кириченко Ю.С., у судовому засіданні при вирішенні спору поклалася на розсуд суду, просила врахувати при цьому інтереси малолітніх дітей.

Третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Т.В. в судове засідання не з'явилась, у поданих до суду заявах просила розглядати справу за її відсутності (а.с.142 т.1, а.с.143 т.2, а.с.109 т.3).

Третя особа ОСОБА_8 у судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлялася про розгляд справи, у поданій до суду заяві просила розглядати справу за її відсутності (а.с.81 т.2).

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.п. 1, 2, 8, 9 ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди , відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 24.04.2009 року зареєструвалась як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.88 т.1).

Згідно з актом приймання-передачі від 16 травня 2013 року, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 передав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у платне тимчасове користування згідно умов Договору оренди обладнання № 2/02-13 від 16.05.2013 року устаткування та обладнання, що перераховане у додатку №1 до Договору оренди (а.с.24 т.1). Договір оренди та додатки до нього сторонами суду надані не були.

4 червня 2014 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В. за № 1356 була набута у власність квартира АДРЕСА_1, загальною площею 57,8 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 червня 2014 року, номер запису про право власності 5898022, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 09 (т.1 а.с.28).

У вказаній квартирі проживав без реєстрації з жовтня 2014 року син позивача - третя особа ОСОБА_6, та члени його сім'ї - дружина ОСОБА_21 та малолітні діти ОСОБА_22, 2009 року народження, та ОСОБА_23, 2014 року народження, що підтверджується актом від 27.10.2016 (т.1, а.с.34), копією амбулаторної картки ОСОБА_23 (т.1 а.с.149-152), копіями свідоцтв про народження дітей (т.1 а.с.91) та показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_30

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4, 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч.ч.10, 17 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Під час судового розгляду справи щодо ОСОБА_6 не встановлено обставин, які передбачені ч.17 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», отже у нього був відсутній обов'язок повідомляти орган реєстрації про своє місце перебування та фактичне місце проживання.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження, тому права осіб, що проживали в спірній квартирі, підлягають захисту незалежно від реєстрації їх місця проживання.

Як вбачається з копії мирової угоди від 07.07.2016, та ухвали Господарського суду Полтавської області від 07.07.2016 у справі № 917/999/16, ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди обладнання на суму 831333 грн. 24 коп. та заявляв, що не матиме претензій до відповідача стосовно предмету спору по стягненню вказаної заборгованості у разі, якщо вона подарує йому своє нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 0,1000га, з усіма будівлями на ній (т.1, а.с. 25, 26).

Представником ОСОБА_4 у вказаній справі був ОСОБА_3, що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н.Т. 11 лютого 2016 року, що була дійсна протягом року (т.1 а.с.23).

Згідно з ухвалою Господарського суду Полтавської області від 07.07.2016 у справі № 917/999/16 мирова угода від 07.07.2016 між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 не була затверджена судом як така, що не відповідає чинному законодавству (т.1, а.с. 26). ОСОБА_1 не брала участі у судовому засіданні і докази того, що вона була повідомлена про його результати до укладення договору дарування квартири, відсутні.

14 липня 2016 року, позивач ОСОБА_1 уклала з відповідачем ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т.В. 14.07.2016 та зареєстрований в реєстрі за №725, згідно з яким передала свою квартиру, оцінену у 951608 грн., ОСОБА_4 (т.1, а.с. 28, т.2 а.с.153).

В цей же день, нотаріусом Щербиною Т.В. була посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за №728 від 14.07.2016, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 подарувати на ім'я ОСОБА_4 будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2, які належать їй на праві приватної власності (т.1, а.с.47).

Згідно з ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16.08.2016 у справі №917/999/16, суд прийняв відмову позивача ОСОБА_4, викладену в заяві від 04.08.2016, від позову до відповідача ОСОБА_1 та припинив провадження у справі про стягнення заборгованості за договором оренди обладнання на суму 831333,24 грн. (т.1, а.с. 27).

09 вересня 2016 року, ОСОБА_1, від імені якої по довіреності від 14.07.2016 діяв ОСОБА_3, згідно з договором дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т.В. 09.09.2016 та зареєстрованим в реєстрі за №978 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2, які оцінені у 1621118,00 грн., що належав їй на праві власності, яке було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 за номером 15218676 (т.1, а.с.29- 30.).

Згідно з договором дарування земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т.В. 09.09.2016 та зареєстрованим в реєстрі за №981 від 09.09.2016, ОСОБА_1, від імені якої по довіреності від 14.07.2016 діяв ОСОБА_3, подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 0,1000га, оцінену у 53200 грн., яка належала їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_6, виданого 28 квітня 2006 року (т.1, а.с.31-32).

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 було подаровано відповідачу ОСОБА_4 все належне їй нерухоме майно на загальну суму 2625926 грн.

Під час судового розгляду не надано належних доказів зазначених відповідачем ОСОБА_4 причин та мотивів вчинення позивачем таких подарунків. Показання свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були коханцями, у якійсь момент вони посварились, після чого ОСОБА_1 з метою довести, як вона сильно кохає ОСОБА_4, абсолютно добровільно подарувала останньому свою нерухомість, суд оцінює критично, оскільки цей свідок обвинувачується позивачем у вчиненні щодо неї кримінального правопорушення, пов'язаного з даним спором, що підтверджується довідкою від 03.11.2016 про прийняття і реєстрацію заяви, згідно з якою 03.11.2016 ОСОБА_1 звернулася до Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області з заявою про те, що 03.11.2016 ОСОБА_9 та невстановлена особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2, в ході конфлікту нанесли їй та ОСОБА_6 тілесні ушкодження. По даному факту 03.11.2016 відкрито кримінальне провадження, зареєстроване в ЄРДР за №0001264 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (т.1,а.с.94-95, т.2,а.с.6), та листом начальника Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області від 28.11.2016 аналогічного змісту (т.1,а.с.92). Крім того, ця особа фактично є працівником та довіреною особою ОСОБА_4 і безпосередньо брав участь у подіях, пов'язаних з укладенням спірних договорів, що ним заперечується, але підтверджується показаннями свідків ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_30

Інших доказів умов, причин та мотивів укладення спірних договорів відповідачами надано не було, тому суд вважає, що їх укладення відбувалось за обставин, повідомлених позивачем, які, до того ж, підтверджуються показаннями свідків, а саме:

- ОСОБА_24, яка в судовому засіданні повідомила, що вона є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_4, її шлюб із ОСОБА_4 був розірваний 09.06.2016, влітку того ж року проходив розділ майна і вона дізналась з даних державного реєстру, що квартира, яка належала ОСОБА_1, перейшла у власність її колишнього чоловіка. ОСОБА_4 у телефонній розмові наприкінці серпня сказав їй, що відібрав квартиру у ОСОБА_1 та збирається відібрати у ОСОБА_1 будинок, а також цінні речі, і лише тоді простить її та не буде притягати до кримінальної відповідальності за крадіжки. ОСОБА_17, яка працює на ОСОБА_4, офіційно не оформлена але фактично веде фінансову сторону всієї підприємницької діяльності ОСОБА_4, у вересні 2016 їй розповіла, що будинок ОСОБА_1 також подарований ОСОБА_4, та розказала всю історію дарування, пов'язану з ревізією підприємства ОСОБА_1, на основі якої повідомили ОСОБА_1, що вона заборгувала велику суму грошей ОСОБА_4, та звинуватили її у крадіжках, оформили заяву до господарського суду, залякували ОСОБА_1 судом, погрожували, що посадять її у тюрму на 5 років, та примусили в такий спосіб підписати договори дарування свого майна. Про цю ревізію вона знає також зі слів свого сина ОСОБА_27, який був присутнім на ревізії;

- ОСОБА_25, який у судовому засіданні повідомив, що його сестра ОСОБА_1 уклала договори дарування своєї нерухомості під примусом ОСОБА_4, тому що вона не могла цього зробити добровільно, бо мала інші плани щодо своєї нерухомості - у квартирі проживав її син з сім'єю, а до будинку вона збиралася забрати своїх батьків, які за віком потребують догляду. Він працював близько 8 років на підприємстві ОСОБА_4 головним конструктором, знає специфіку його діяльності. ОСОБА_1 була оформлена офіційно як фізична особа приватний підприємець на підприємстві, яке фактично вважалося Миргородською філією підприємства ОСОБА_4 Управління механізації будівельних робіт, зареєстрованого у м. Бровари. ОСОБА_1 пояснила йому, що була залякана відповідачами, боялася, що у разі позбавлення її нерухомості через суд, начебто за борги, вона втратить своє майно назавжди, а якщо сама подарує і згодом відпрацює ОСОБА_4, то їй все повернуть. Він спілкувався по телефону з ОСОБА_4, який погрожував йому «посадити» ОСОБА_1 на строк від 5 до 7 років, а його самого - від 3-х до 5-ти, подібні погрози повторив і його батькові у телефонній розмові. ОСОБА_9 виконував функції директора підприємства ОСОБА_4, у листопаді він спілкувався телефоном зі ОСОБА_9, і той підтвердив, що перебуває у Миргороді та всіма законними і незаконними методами виставить ОСОБА_1 з будинку, який їй належав. ОСОБА_3 близько 7 років виконував функції юриста ОСОБА_4, в т.ч. під час подій, що є предметом даного судового розгляду. Під час телефонної розмови з ОСОБА_3 спитав його як він міг таке зробити, що залишив неповнолітніх дітей на вулиці, на що ОСОБА_3 відповів, що не знав, що до цього дійде, сподівався, що ОСОБА_4 побалується, пошуткує і все поверне, але відтепер вже іншого шляху немає через побоювання кримінальної відповідальності;

- ОСОБА_26, яка в судовому засіданні повідомила, що з ОСОБА_1 її познайомив ОСОБА_4, який представив ОСОБА_1 як директора свого підприємства, рекомендував як надійну людину, до якої можна звертатися по допомогу. У подальшому стала спілкуватися з ОСОБА_1 2-3 рази на тиждень, про її наміри подарувати будинок не знала, навпаки, була інформована, що ОСОБА_1 збиралася забрати до свого будинку батьків. ОСОБА_4 повідомив їй, що ОСОБА_1 заборгувала йому гроші, але подробиці їй невідомі. Пізньою осінню 2016 року була свідком декількох телефонних розмов ОСОБА_1, а оскільки сиділа поруч із ОСОБА_1, бачила, хто їй телефонує, та чула розмову то чула, що ОСОБА_9 по телефону погрожував ОСОБА_1 якщо вона за 2 години не звільнить будинок, то її викинуть, також чула, як ОСОБА_9 по телефону казав ОСОБА_1, щоб вона не переживала, що ОСОБА_4 просто «балується», треба їхати до нього, вирішувати питання, і він все поверне.

- ОСОБА_10, яка в судовому засіданні повідомила, що знає ОСОБА_1 понад 20 років та підтримує з нею дружні відносини близько 10 років. У квартирі ОСОБА_1, яку вона придбала приблизно 2 роки тому, проживав її син із сім'єю, а в будинку по АДРЕСА_2 приблизно 2-2,5 роки проживала сама ОСОБА_1 після того, як вона його побудувала. Продавати або дарувати свою нерухомість позивач нікому не планувала, будинок збиралася передати своїм дітям та перевезти до прибудови своїх батьків. Влітку помітила, що ОСОБА_1 стала замкненою, сумною, пригніченою, уникала контактів; пізньою осінню 2016 року відвідала ОСОБА_1 у лікарні і там вперше з її слів дізналася, що на неї напали, побили та вигнали з дому, забрали квартиру та будинок.

- ОСОБА_28, який у судовому засіданні повідомив, що намірів продати або подарувати квартиру та будинок у ОСОБА_1 ніколи не було; завжди вважалося, що нерухомість залишиться ОСОБА_31 - сину ОСОБА_1 Квартира була куплена як весільний подарунок ОСОБА_6 та його дружині; квартиру обирали так, щоб недалеко було водить дітей до дитячого садка та до школи. ОСОБА_3 знав, що у квартирі, яку примусили подарувати, проживали малолітні діти, був присутній, коли ОСОБА_9 та інші захоплювали будинок, як вибивали замки, як ОСОБА_9 виключав газ, вибивав вікна; стверджує, що ОСОБА_3 був при цьому присутній і всі дії ОСОБА_9 бачив; із квартири та будинку частину речей вивезли, але більшість меблів не вивозили і не збиралися вивозити, сподіваючись, що все буде повернуте.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз загальних положень цивільного законодавства про правочин дозволяє прийти до висновку, що правочин вчиняється вольовими діями осіб, що володіють цивільною дієздатністю. Для визначення правочину дійсним необхідним є єдність волі та волевиявлення. Волевиявлення - це дія, що визиває, змінює або припиняє права та обов'язки, тобто є зовнішнім вираженням волі. Воля є процесом психічного регулювання поведінки суб'єктів. При цьому під волею необхідно розуміти свідоме прагнення до здійснення чого-небудь і мотивоване бажання досягнення поставленої мети. Необхідно зазначити, що невідповідність волевиявлення внутрішній волі характеризується відсутністю справжнього наміру сторони створити певний результат.

Окрім загальної умови дійсності правочину щодо вільного волевиявлення учасника певної дії, порушення якої є підставою для визнання його недійсним, законодавством врегульовано ряд окремих підстав недійсності правочинів, які можна віднести до таких, що порушують дану умову. Такі правочини визнаються недійсними через те, що волевиявлення одного з суб'єктів даного правочину не відображає його власної волі. Зміст правочину при цьому формується під впливом іншої особи, яка при цьому не обов'язково є суб'єктом вказаного правочину. Законодавець до правочинів, здійснених без внутрішньої волі, відносить правочини, вчинені під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), а також правочини, вчинені у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, роз'яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Так, відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство викликає страх настання невигідних наслідків.

Погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Психічний тиск, у тому числі погроза, спрямований на створення у сторони за договором остраху щодо завдання їй та її близьким майнової або немайнової шкоди. При цьому, як роз'яснено в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи № 744 від 29.12.2017 (т.3 а.с.5-28) діяльність ОСОБА_1 у ситуації, в якій вона була змушена прийняти важливе для неї рішення щодо підписання мирової угоди, відбувалася на фоні інтенсивного негативного емоційного стану, в обмежений проміжок часу, під впливом перспективи кримінальної відповідальності, та за умов контактування з особами, які одночасно підсилювали в підекспертної стан відчаю та надавали їй надію на позитивне майбутнє, що зумовило прийняття ОСОБА_1 помилкового рішення про підписання мирової угоди.

Згідно з цим же висновком, психічна діяльність ОСОБА_1 у ситуації, в якій вона була змушена прийняти важливе для неї рішення щодо підписання мирової угоди, відбувалася у вкрай стислий період часу, у межах якого вона була піддана нагнітанню стрес-факторів, не була достовірно поінформованою про зміст рішення Господарського суду від 07.07.2016, що у сукупності зумовило виникнення в неї стану інтенсивного емоційного напруження (страху, відчаю, розгубленості) та обмежило її усебічне орієнтування у ситуації, що мала місце 07.07.2016. Внаслідок негативного впливу сукупності стресогенних чинників а також не поінформованості підекспертної станом на 07.07.2016 щодо рішення Господарського суду Полтавської області про відкладення розгляду мирової угоди на 16.08.2016, в ОСОБА_1 суттєво знизилася можливість об'єктивного аналізу ситуації та прогнозу негативних її наслідків. У період часу, що відноситься до обставин укладення ОСОБА_1 договору дарування квартири, надання довіреності на дарування будинку і земельної ділянки та дарування будинку і земельної ділянки (14 липня - жовтень 2016 року) психічна діяльність ОСОБА_1 реалізовувалася за умов ситуації, що пов'язана із підписанням нею мирової угоди.

На підставі викладеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що спірні правочини дарування квартири, будинку та земельної ділянки були вчинені позивачем ОСОБА_1 внаслідок психічного тиску з боку відповідачів, а отже є недійсними відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

При цьому, як зазначено в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_3, будучи представником ОСОБА_4 у господарській справі за позовом останнього до ОСОБА_1 про стягнення боргу, у якій нею було підписано мирову угоду, за умовами якої вона дарувала все своє нерухоме майно ОСОБА_4, знаючи про те що вказана мирова угода не була затверджена господарським судом в зв'язку з її незаконністю та володіючи інформацією про обставини справи та мотиви дій сторін правочину, діючи як представник ОСОБА_1 при укладенні договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, усвідомлював, що вчиняє правочини всупереч інтересам довірителя, оскільки вартість подарованої нерухомості значно перевищує суму заявлену ОСОБА_4 суму боргу ОСОБА_1 і при цьому вона та її сім'я позбавляються житла, та свідомо допускав настання цих несприятливих наслідків для довірителя, оскільки діяв за домовленістю з ОСОБА_4, що є підставою для визнання вчинених ним від імені ОСОБА_1 правочинів недійсними.

Крім того, відсутність волі позивача, направленої на перехід права власності на нерухоме майно від неї до відповідача ОСОБА_4 підтверджується її поясненнями про те, що вона, сподіваючись на обіцянки відповідачів, вважала довіреність та договори дарування лише формальністю, а реального позбавлення її нерухомості відповідачі не здійснять. Тобто за її внутрішнім переконанням правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставність таких міркувань позивача підтверджується тим, що після укладення договорів дарування вона продовжувала працювати як приватний підприємець та проживати у будинку АДРЕСА_2, а її син з сім'єю у квартирі АДРЕСА_1 протягом декількох місяців, що підтверджується актами від 27.10.2016 (т.1, а.с.33, 35). Лише після вчинення відповідачами реальних дій по виселенню позивача та третьої особи ОСОБА_6 з квартири та будинку, позивач зрозуміла помилковість своїх міркувань та звернулась до правоохоронних органів та нотаріуса з відповідними заявами (т.1, а.с. 36, 38).

Таким чином, оспорені позивачем договори укладені з порушенням вимог ч. 3 ст.203 ЦК України, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою недійсності правочину, вчинені позивачем проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску, а договори дарування житлового будинку та земельної ділянки вчинені також внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тому позовні вимоги про визнання вказаних договорів недійсними підлягають до задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, отже право власності позивача поновлюється з моменту вчинення правочину, визнаного недійсним, тому немає необхідності повторно визнавати за позивачем право власності на майно, відчужене за недійсним правочином. В зв'язку з цим у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1, будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,1га по АДРЕСА_2 слід відмовити.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно з ч.2 ст.231 ЦК України винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.2 ст. 232 ЦК України довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачі повинні солідарно відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з п. 9 Постанови Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань. Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи № 744 від 29.12.2017 (т.3 а.с.5-28), ситуації, що досліджені у межах наданих матеріалів за даною справою, а саме: обставини укладення ОСОБА_1 мирової угоди від 07.07.2016, укладення ОСОБА_1 договору дарування квартири №725 від 14.07.2016, надання ОСОБА_1 довіреності №728 від 14.07.2016, якою вона уповноважила ОСОБА_3 подарувати на ім'я ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку; укладення від імені ОСОБА_1 договору дарування №978 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 09.09.2016 та укладення від імені ОСОБА_1 договору дарування земельної ділянки № 981 від 09.09.2016, що врешті призвело до втрати ОСОБА_1 нерухомості, яка їй належала, є психотравмуючими для особистості підекспертної. За умов вказаних ситуацій, в ОСОБА_1 виникли психологічно складні (на моральному рівні) негативні інтенсивні та довготривалі моральні страждання. За умов визнання судом недійсними договору дарування квартири №725 від 14.07.2016, довіреності №728 від 14.07.2016, договору дарування №978 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 09.09.2016, договору дарування земельної ділянки №981 від 09.09.2016, виходячи з обсягу наданих на дослідження матеріалів, орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 моральні страждання може становити 72 (сімдесят дві) мінімальні заробітні плати (або у грошовому еквіваленті на момент складення даного висновку експертизи - 230400 грн. (двісті тридцять тисяч чотириста гривень).

Суд приймає до уваги вказаний висновок, з урахуванням пояснень, які експерт ОСОБА_29 надав у судовому засіданні, як обгрунтований та такий що узгоджується з іншими матеріалами справи, однак вважає що грошова сума на відшкодування шкоди підлягає стягненню з відповідачів в меншому розмірі, враховуючи те, що шкода, відповідно до матеріалів справи, заподіяна позивачу також діями й інших осіб, які здійснювали психічний тиск на позивача але не є відповідачами у даній справі, а також виходячи з вимог виваженості, розумності і справедливості. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 96798,00 грн., що на день ухвалення рішення еквівалентно 26 мінімальним заробітним платам.

Щодо вимог позивача про відшкодування майнової шкоди в сумі 103930,00 грн. суд вважає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Оскільки позивачем не надано будь-яких доказів завдання збитків в зв'язку з укладенням договорів, визнаних недійсними, а також їх розміру, суд вважає що вказана вимога є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Суд також вважає такою, що не підлягає до задоволення, вимогу позивача про визнання недійсною, з дати посвідчення, довіреності HAT 384395 від 14.07.2016 року виданої нею на ім'я ОСОБА_3, посвідченої 14.07.2016р. приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК України договір є дво- або багатостороннім правочином.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що недійсним може бути визнаний договір, на підставі якого видана довіреність, а не сама довіреність, як письмовий документ.

Оскільки позивачем не заявлено вимогу про визнання недійсним договору, на підставі якого видана довіреність, про що зазначено у її тексті, суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, що передбачено ст.13 ЦПК України, вважає за необхідне у задоволенні вимоги про визнання недійсною довіреності HAT 384395 від 14.07.2016 року, виданої ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3, відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не надано розрахунку та документального підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу та витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, тому, в зв'язку з частковим задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору (т.1 а.с.1-4) та витрати, пов'язані з проведенням експертизи (т.3 а.с.107) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог а саме по 8542,40 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 352, 354 ЦПК України,ст.ст.16, 22, 23, 29, 202, 203, 215, 216, 231, 232, 237, 244 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Задовольнити частково позов ОСОБА_1, що зареєстрована проживаючою в АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_4, що проживає в АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_2, ОСОБА_3, що проживає в АДРЕСА_6, РНОКПП НОМЕР_3, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та стягнення моральної та майнової шкоди, треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Тетяна Вікторівна, що знаходиться в АДРЕСА_7, ОСОБА_6 що зареєстрований проживаючим в АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_4, Виконавчий комітет Миргородської міської ради, що знаходиться в м.Миргороді Полтавської області, вул.Незалежності, 17, , ОСОБА_8, що проживає в АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В. 14 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 725.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, від 9 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_3, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В. 9 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 978.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, з кадастровим номером НОМЕР_5, від 9 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_3, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В. 9 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 981.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 96798,00 грн. (Дев'яносто шість тисяч сімсот дев'яносто вісім гривень 00 коп.) у відшкодування завданої моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 8542,40 грн. (Вісім тисяч п'ятсот сорок дві гривні 40 коп.) з кожного у відшкодування понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю. В. Сидоренко

Повне судове рішення складене 2 травня 2018 року