Справа №443/2035/16-ц
Провадження №2/443/189/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Жидачівського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_5 - голова двору, ОСОБА_4.(син), ОСОБА_2.(онук), ОСОБА_6.(онука), що підтверджується записами в погосподарських книгах. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його бабця, ОСОБА_7. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Відтак, його батько - ОСОБА_4.(син померлої) успадкував належну ОСОБА_5 частку спірного майна, оскільки фактично вступив в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_4.(його батько). На випадок своєї смерті останній склав заповіт, згідно якого заповів належні йому частки у спірному майні ОСОБА_3.(дочці та відповідно його сестрі). Остання у спадщини не прийняла та на неї не претендує. Він належної їй частки відмовляється. Разом з тим після смерті батька він вступив в управління спірним будинком, оскільки залишився в ньому проживати та розпоряджається ним по сьогоднішній день. Відтак, він звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, проте отримав відмову у видачі такого, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на майно, яке має намір успадкувати. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи в її відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27 липня 1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в селі АДРЕСА_2 Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_5 /а.с. 7/.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Вибранівка Жидачівського району Львівської області №329 від 20 квітня 2016 р., що станом на 30 червня 1990 року по АДРЕСА_3 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_5 - голова двору, ОСОБА_4.(син), ОСОБА_2.(онук), ОСОБА_6 (онука) /а.с. 11/.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_4 належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_5 - голова двору, ОСОБА_4.(син), ОСОБА_2.(онук), ОСОБА_6 (онука). Частка кожного члена двору становила 1/4.

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що сторони по справі

є рідними братом та сестрою. Батьком вказаних сторін зазначений ОСОБА_4. Відтак, ОСОБА_5 - їх бабця. Вказані особи є членами суспільної групи господарств «колгоспний двір» з визначеною часткою.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 - голова вищевказаного двору. Спадщина(на належну померлій частку спірного житлового будинку) відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин). Дослідженими в судовому засіданні обставинами встановлено, що заповіту спадкодавець ОСОБА_5 щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв ОСОБА_4.(син померлої), оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформив /а.с. 5, 13/.

Також з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_4. В судовому засідання встановлено, що ще за життя померлий розпорядився належними йому частками в спірному житловому будинку, склавши заповіт на користь ОСОБА_3 /а.с. 6, 12/.

Згідно із статтею 553 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

З долученої до матеріалів справи заяви ОСОБА_3 від 16 листопада 2017 року вбачається, що вона позовні вимоги брата визнає та не заперечує проти визнання за ним правва власності на спірний будинок цілісно. Тому, суд приходить до висновку, що остання фактично відмовилась від належної за заповітом спадщини на користь брата, який як спадкоємець першої черги за законом фактично спадщину прийняв, оскільки після смерті батька залишився проживати у спірному будинку(де проживає по теперішній час) та фактично вступив в його управління ще після смерті батька /а.с. 12/.

Разом з тим, згідно із листа приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Посацької А.О. №117/02-31 від 26 грудня 2016 року, встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на майно, яке має намір успадкувати /а.с. 4/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно(житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами), в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачка позовні вимоги визнала та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Жидачівського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко