АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
єдиний унікальний номер справи: 753/818013/14
номер провадження: 06.49/796/37/2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення

у справі №753/18013/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державного підприємства «Розвиток», третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою та з урахуванням збільшення позовних вимог ставив питання про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкодиз підстав передбачених ст.ст.116, 117, 221, 233, 235, 237-1 КЗпП України. Посилаючись на те, що його звільнення є незаконним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року було скасовано рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року та постановлено нове рішення за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2014 року № 1736 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України в частині підстав та формулювання звільнення.

Вважати ОСОБА_1 звільненим за закінченням строку дії контракту №6 від 10 грудня 2012 року що був укладений між Міністерством внутрішніх справ України та ОСОБА_1, як директором Державного підприємства «Розвиток» згідно п.8 ст.36 КЗпП України.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000,00гривень.

У задоволенні інших позовних вимогах відмовлено.

Справу було повернуто в порядку положень ст. 322 ЦПК України ( в редакції 2004 року) до суду першої інстанції.

31 травня 2016 року на адресу Апеляційного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі, а саме в частині стягнення з Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Розвиток» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 02 вересня 2014 року до 28 квітня 2016 року в розмірі 112275,24 гривень. З посиланням на те, що колегія суддів апеляційної інстанції при постановленні нового рішення не вирішила питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до ст.220 ЦПК України ( в редакції 2004 року).

Після надходження даної заяви, апеляційним судом було зроблено запит до суду першої інстанції про витребування справи із суду першої інстанції для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення. У той же час судом першої інстанції було повідомлено про неможливість виконання даного запиту у зв'язку з перебуванням справи у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з подачею позивачем касаційної скарги на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року.

14 березня 2018 року Верховним Судом касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року скасовано, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишено в силі.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги положення ч.ч. 3, 4 ст. 271 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе здійснити розгляд заяви без виклику сторін.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України ( на час розгляду заяви в редакції Закону № 2147 -У111 від 03 жовтня 2017 року) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Звертаючись із заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 вказував на те, що суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення визнавши наказ про його звільнення незаконним в частині підстав та формулювання звільнення не розглянув його вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно до положень ч. 3 ст. 235 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що заява позивача про ухвалення додаткового рішення не підлягає до задоволення виходячи з того, що згідно до постанови Верховного Суду від 14 березня 2018 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року скасовано ( в межах розгляду якого ставиться питання про ухвалення додаткового рішення). З залишенням у силі рішення суду першої інстанції відповідно до якого, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, п. 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147 - VII від 03 жовтня 2017 року, ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,колегія суддів, -

у х в а л и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя - доповідач:

Судді: