Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №316/5/17 Головуючий у 1 інстанції Вільямовська Н.О.
Провадження № 22-ц/778/1392/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіна Валентина Василівна, про визнання правочину удаваним, застосування до удаваного правочину дарування правил договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіна В.В., про визнання правочину удаваним, застосування до удаваного правочину дарування правил договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29 квітня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений шлюб. За час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_9, яка на теперішній час повнолітня. За час спільного життя, а саме, 16 квітня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за спільні кошти придбали квартиру №АДРЕСА_1. Вартість квартири складала 6000 доларів США. Позивач особисто здійснювала пошук квартири, в наступному разом з чоловіком оглядали цю квартиру, та особисто позивач віддавала грошові кошти продавцям - колишнім власникам. Квартира набувалась за спільні кошти подружжя, які мались у них у наявності, та частково чоловіком, тобто, відповідачем по справі був взятий безвідсотковий кредит за місцем роботи, який за час існування шлюбу було повернуто за спільні кошти подружжя. Будучи твердо впевненою, що вони одна сім'я, яка вже разом прожила певний час, ОСОБА_5 не заперечувала проти того, щоб всі документи на право власності зазначеної квартири будуть оформлені на чоловіка, оскільки вважала, що все рівно це є майно, набуте за час шлюбу, та є спільною сумісною власністю. На час оформлення у нотаріуса договору позивач була відсутня в місті. Після того, як квартира перейшла у власність їх родини, вони всі зареєстрували своє місце проживання в цій квартирі, та їх місце проживання та реєстрації до теперішнього часу є спірна квартира. Спільне життя у подружжя не склалося та за рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 червня 2011 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя продовжувало мешкати в спірній квартирі та ніколи не виникало питання щодо невизнання відповідачем права власності на цю квартиру за позивачкою. Після того, як спільна дитина сторін по справі виросла і в теперішній час виїхала на навчання за межі України, позивач почала розмови з відповідачем щодо розподілу або продажу цієї квартири, після чого з'ясувалось, що договір купівлі-продажу квартири було оформлено шляхом укладання договору дарування. В серпні 2015 року відповідач зазначив, що квартира належить лише йому, та ОСОБА_5 не має до неї на теперішній час ніякого відношення, саме тоді позивачка дізналася про порушення її прав відповідачем. Весь цей час вона намагалась домовитись з колишнім чоловіком щодо вирішення цього питання, але сторони не досягли жодної домовленості. Просить суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 16 квітня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіною В.В. за реєстровим номером 2052, удаваним, визнати укладеним 16 квітня 2003 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках, тобто, по Ѕ частці, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 16.04.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіною Валентиною Василівною за реєстровим номером 2052, удаваним.

Визнано укладеним 16.04.2003 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках, тобто по 1/2 частці.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 3654,00грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності . Позивач не заявляла клопотання про поновлення строку позовної давності та не вказувала на поважність пропуску цих обставин однак була обізнана щодо пред'явлення вимог про визнання угоди удаваної.

Представником позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_10 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, в період якого в них народилася донька - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

16 квітня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого останній отримав безоплатно у власність зазначену квартиру.

20 червня 2011 року Енергодарський міський суд Запорізької області по справі № 2-580 2011 рік за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу виніс рішення про розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції вірно встановив, що до даних правовідносин застосовується Цивільний кодекс в редакції 1963 року.

Статтею 58 ЦК України ( 1963 року) передбачена недійсність мнимої і удаваної угоди, а саме те, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ст.. 243 ЦК України (1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст.. 224 ЦК України (1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що у разі коли угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК України/ред.1963 року/ визнає, що сторонами укладена така угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляючи рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди яку вони мали на увазі.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Суд першої інстанції вірно встановив під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, та на підставі статті 235 ЦК України визнав, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішив спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Вчинений правочин суперечить закону, тому суд першої інстанції обґрунтовано встановив його нікчемність та визнав його недійсним.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що в ході розгляду справи позивачем у повному обсязі було доведено факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Суд першої інстанції вірно встановив, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, та взяв до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка також діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 цього кодексу передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Стаття 28 цього кодексу визначає розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна, а саме те, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 29 цього кодексу якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Крім того, оскільки шлюб розірвано після вступу в силу Сімейного кодексу України, слід також застосувати і статті цього кодексу.

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Згідно до статті 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя встановлено статтею 70 цього Кодексу, а саме, передбачено, що уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 визначені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, те, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції строків позовної давності є безпідставними з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.1 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Предметом розгляду даної справи є визнання правочину удаваним, застосування до удаваного правочину дарування правил договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру. Спірний договір укладено 16 квітня 2004 року. Про дану обставину позивачу стало відомо влітку 2015 року, що підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_11 Відповідачем ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_4 зазначалось на те. що ОСОБА_5 знала про наявність договору дарування, а не договору купівлі-продажу, оскільки реєструвала своє місце проживання за адресою вказаної квартири, а при такій реєстрації повинні надаватись правовстановчі документи на квартиру. Як пояснила позивач ОСОБА_5 вона ходила реєструвати своє місце проживання разом з чоловіком та документи знаходилась у нього, вона їх в цей час не оглядала. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жодних доказів з боку відповідача до суду не надано з приводу того, що ОСОБА_5 при реєстрації свого місця проживання за адресою спірної квартири бачила або могла бачити правовстановчі документи на квартиру, як не надано доказів на зазначене відповідачем ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_4 припущення про те, що документи весь час знаходились в квартирі і ОСОБА_5 могла їх бачити або бачила. Це є припущеннями, які не підтверджені належними доказами, що не дозволяє суду вести мову про застосування строку позовної давності. З огляду на це, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду з даним позовом ОСОБА_5 не пропущено та заява представника відповідача ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: