АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року місто Київ

Справа № 753/2757/14

Апеляційне провадження №22-ц/796/837/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Іванченко М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року, у складі судді Домарєва О.В. ухваленого в приміщенні суду в місті Києві (інформація про час ухвалення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання недійсними наказу, договорів, свідоцтва про право власності, визнання права власності, скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

12 лютого 2014 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, який станом на даний час досяг повноліття, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання недійсним наказу, свідоцтва про право власності, визнання права власності, скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги позивачка неодноразово уточнювала та змінювала.

Уточнивши позовні вимоги 11.06.2015 року, позивачка просила:

поновити строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом;

визнати недійсним договір № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" укладений 22.08.2005 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - "Управління" в особі першого заступника начальника ОСОБА_6, що діє на підставі Положення та ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, які діють від свого імені, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3, що мешкають у Подільському районі м. Києва за адресою: АДРЕСА_3, 1/2 приватного будинку - "Інвестор" в частині зазначення в договорі "Інвестором" ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3;

визнати недійсним додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" № 249/П-13 від 22.08.2005 року укладений 02.02.2007 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - "Сторона-1", в особі першого заступника начальника ОСОБА_6, що діє на підставі Положення та ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, які діють від свого імені, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 - "Сторона-2", які 22.08.2005 року уклали договір про фінансування будівництва житла за програмою 50/50 № 249/П-13 в частині зазначення в договорі "Стороною-2" ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3;

визнати ОСОБА_1 "Інвестором" та покупцем 2/5 (дві п'яти) частини квартири під номером АДРЕСА_2 загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м., за договором № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" укладеним 22.08.2005 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3

визнати ОСОБА_1 "Стороною-2" та покупцем 2/5 (дві п'яти) частини вищевказаної квартири за додатковим договором до договору про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" № 249/П-13 від 22.08.2005 р. укладеним 02.02.2007 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - "Сторона-1" та ОСОБА_5, ОСОБА_1. ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 - "Сторона-2", які 22.08.2005 року уклали договір про фінансування будівництва житла за програмою 50/50 № 249/П-13.

визнати недійсним наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.02.2007 року № 368-С/КІ про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності, в частині оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на 1/5 (одну п'яту) частину вищезазначеної квартири ОСОБА_2

визнати недійсним наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.02.2007 року № 368-С/КІ про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності, в частині оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на 1/5 (одну п'яту) частину вищезазначеної квартири ОСОБА_3

визнати недійсним свідоцтво про право власності від 06.03.2007 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації № 368-С/КІ від 28.02.2007 року, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12.03.2007 року до реєстрової книги № 500-177 за реєстровим № 45098, про належність ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 квартири під номером АДРЕСА_5, загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м. на праві приватної власності в рівних частинах, в частині посвідчення права приватної власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, свідоцтво про народження серії НОМЕР_4, видане відділом реєстрації актів громадського стану Шевченківського району м. Києва 16.07.1999 року) на 1/5 (одну п'яту) частину квартири під номером АДРЕСА_5, загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.;

визнати недійсним свідоцтво про право власності від 06.03.2007 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації № 368-С/КІ від 28.02.2007 року, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12.03.2007 року до реєстрової книги № 500-177 за реєстровим № 45098, про належність ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 квартири під номером АДРЕСА_5, загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м. на праві приватної власності в рівних частинах, в частині посвідчення права приватної власності на квартиру під номером АДРЕСА_5, загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м. в рівних частинах;

визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, паспорт серія НОМЕР_5, виданий Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві 27.11.1998 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2)) право приватної власності на 7/15 (сім п'ятнадцятих) частини квартири під номером АДРЕСА_5, загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.;

скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, паспорт серії НОМЕР_6, виданий Подільським РУ ГУ МВС України в місті Києві 26.11.1998 року), на 1/5 (одну п'яту) частину квартири № АДРЕСА_2 загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.,

скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, свідоцтво про народження серії НОМЕР_7, видане відділом реєстрації актів громадського стану Шевченківського району м. Києва 16.07.1999 року) на 1/5 (одну п'яту) частину квартири № АДРЕСА_5, загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що кошти за фінансування будівництва фактично внесені нею особисто, а відповідачі жодним чином не брали участь у фінансуванні, і відповідно не мають правових підстав на власність у квартирі. Також просила поновити строк на звернення до суду з посиланням на те, що вона є пенсіонером з 1995 року, а з 2009 року перенесла тяжку хворобу, має незадовільний матеріальний стан, а тому була позбавлена можливості звернутися до суду у передбачений законом строк.

В якості підстав, що обумовлюють необхідність задоволення позовних вимог, посилалась на ст.ст. 203, 205, 206, 215-217, 235, 236, 392, 261, 264, 267, 626-629, 631, 638-640, 655, 656 ЦК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.12.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання недійсним наказу, свідоцтва про право власності, визнання права власності, скасування державної реєстрації в редакції від 11.11.2016 року - повернуто позивачу. Вказана ухвала не оскаржена в апеляційному порядку, і відповідно набрала законної сили.

Таким чином, суд розглядав позовну заяву в редакції від 11.06.2015 року (а.с. 19-48 т. 3).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.12.2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на звернення з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання недійсними наказу, свідоцтва про право власності, визнання права власності, скасування державної реєстрації - відмовлено.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності, визнання недійсними наказу, свідоцтва про право власності, визнання права власності, скасування державної реєстрації - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в редакції позовної заяви від 11.11.2016 року, яка ухвалою місцевого суду повернута позивачу.

В скарзі посилалася на те, що 05.12.2016 року суддя Дарницького районного суду м. Києва Домарєв О.В. безпідставно постановив ухвалу, якою позовну заяву від 11.11.2016 року визнано неподаною та повернуто позивачу. Суд ухвалив рішення, не залучивши співвідповідачів Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_5, ОСОБА_4 за клопотанням позивача та розглянув позовні вимоги, яких позивач не підтримувала. Скарга містить доводи про порушення судом норм процесуального права, зокрема щодо незалучення належних співвідповідачів та незаконної відмови в розгляді позовних вимог в редакції 11.11.2016 року. Суд першої інстанції вважав встановленими обставини, які були недоведеними позивачем, а саме те, що 22.08.2005 року відповідач ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 уклала договір про фінансування будівництва спірної квартири та додатковий договір до договору про фінансування будівництва спірної квартири з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також обставину належності на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_2, та ОСОБА_3 спірної квартири. Судом не допитано свідків з приводу встановлення особи, яка вносила кошти за договором. Дії відповідача ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина відповідача ОСОБА_3, а саме скріплення підписом договору про фінансування будівництва спірної квартири не відображали її внутрішню волю, та не свідчать про досягнення згоди з усіх істотних умов договору про фінансування будівництва житла, та не полягають в згоді відповідача ОСОБА_2 взяти на себе певні обов'язки за договором про фінансування будівництва житла, тому що відповідач ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина відповідача ОСОБА_3 не брала на себе жодних обов'язків та не мала наміру набути жодних прав на спірну квартиру за договором про фінансування будівництва житла, не мала наміру придбати у власність спірну квартиру. Суд не врахував , що Відповідач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 не тільки не фінансували будівництво спірної квартири, а не знали хто саме фінансував будівництво спірної квартири, відповідач ОСОБА_2 надавала пояснення Дарницькому РУ ГУ МВС України в м. Києві де стверджувала, що їй невідомо хто здійснював оплату за квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується постановою Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві про відмову в порушенні кримінальної справи від 14.10.2010 року; що також може бути підтверджено оригіналом постанови, та постановою Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.12.2010 року, що також може бути підтверджено оригіналом постанови. Також посилалася на те, що права позивача були порушені Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) в той момент коли Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) видало наказ від 28.02.2007 року № 368-С/КІ про оформлення та видання свідоцтва про право власності на спірну квартиру відповідачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3, та про оформлення та видання свідоцтва про право власності на спірну квартиру інвесторам в рівних частках про що позивач довідалася 10 травня 2007 року коли одержала свідоцтво про право власності на спірну квартиру; Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) видало наказ про оформлення та видання свідоцтва про право власності на спірну квартиру відповідачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3 не зважаючи на ті обставини що відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 не подавали жодних документів для оформлення правовстановлювальних документів (свідоцтва про право власності та технічного паспорта) на спірну квартиру та не могли подати необхідні документи для оформлення правовстановлювальних документів (свідоцтва про право власності та технічного паспорта) на спірну квартиру в зв'язку з їх відсутністю у відповідача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 Про факт порушення свого права позивач раніше довідатися не могла оскільки Положенням про порядок фінансування житла за кошти міського бюджету та кошти населення та договором про фінансування будівництва спірної квартири встановлено що підготовку правовстановлювальних документів на спірну квартиру, державну реєстрацію права власності громадян-інвесторів на спірну квартиру здійснює Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а на громадян-інвесторів договором покладено обов'язок сплатити грошові кошти за надання послуг по підготовці інвестиційних документів; до того ж згідно умов договору про фінансування будівництва спірної квартири одержати свідоцтво про право власності громадянин-інвестор міг тільки після оплати вартості спірної квартири та зняття з квартирного та реєстраційного обліку, що відбулося відповідно 27.03.2007 року та 05.05.207 року. 10.05.2007 року є початком перебігу позовної давності яка збігається з моментом виникнення в позивача права на позов до Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації), тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, для позивача як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності не є день вчинення правочину (укладення договору), оскільки він не збігається із днем, коли позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права, 22.08.2005 року не існувало жодних конкретних фактів порушення майнових прав та інтересів позивача відповідачами, права і законні інтереси позивача не були порушені договором; майнові інтереси позивача не підлягали відновленню бо не були порушені; позивач не мала отримати що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). При цьому домовленість позивача та відповідача ОСОБА_2 по переоформленню права власності на спірну квартиру існувала з 22.08.2005 року про що вказує позивач в позовній заяві, а отже про порушення вимог чинного законодавства (недотримання вимог ч. З ст. 203 ЦК України) позивач була обізнана саме з цього часу, однак під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено обставини, які б свідчили про відсутність можливостей у позивача вчинити дії для виконання встановлених домовленостей, бо свідоцтво про право власності на спірну квартиру було одержано позивачем тільки 10.05.2007 року. Позивач не переоформлювала право власності на спірну квартиру, оскільки розпоряджалася та користувалася нею безперешкодно. Маючи намір переоформити право власності на спірну квартиру позивач мала намір звернутися до відповідача ОСОБА_2 із такою вимогою, однак у позивача в травні 2009 року стався інсульт, а 19.08.2009 року відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 незаконно проникли до спірної квартири. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що, звертаючись із указаним позовом позивач у позовній заяві власне і зазначала, що про наявність оспорюваного договору позивачу було відомо ще з часу його укладання, однак дійшов передчасного висновку про те, що про порушення свого права позивач мала дізнатися 22.08.2005 року. Крім того, вказувала на те, що заява представника відповідача ОСОБА_2-ОСОБА_7 подана через канцелярію Дарницького районного суду міста Києва після ухвалення судом першої інстанції рішення, що підтверджується заявою з штампом Дарницького районного суду міста Києва за вхідним номером № 60530 з датою 05.12.2016 року з проставленим часом 10 годин 02 хвилини, що на штампі засвідчено підписом секретаря суду Васько. Судом першої інстанції незаконно застосовано позовну давність, про застосування якої не було заявлено стороною у спорі до винесення рішення, як підставу для відмови у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного територіального управління юстиції у м. Києвіпросив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Вказував на те, що з 30.04.2016 року Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві не має повноважень на здійснення будь-яких реєстраційних дій, так як таку функцію і повноваження покладено на Департамент з питань реєстрації ВО КМР (КМДА).

До апеляційного суду позивач не з'явилась, просила розглянути справу без її участі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 просили рішення суду залишити без змін.

Інші учасники процесу до суду е з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вказаним вимогам рішення районного суду не відповідає.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22.08.2005 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «50x50» № 249/П-13, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 9-10 т.1).

02.02.2007 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою «50x50» № 249/П-13 (а.с. 11-12, т. 1).

Відповідно до квитанції № 19 від 02.09.2005 року позивачем ОСОБА_1 були внесені грошові кошти в сумі 134014,69 грн. в якості фінансування будівництва відповідно до договору № 249/П-13. (а.с.13 т. 1).

Відповідно до квитанцій позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_4 були додатково внесені грошові кошти, пов'язані із фінансуванням будівництва відповідно до договору № 249/П-13 ( а.с. 14-18 т. 1).

Відповідно до довідки про рух коштів від 26.05.2011 р., виданої ПАТ «УПБ», позивачем були отримані грошові кошти в розмірі 147878 грн., які були внесені ОСОБА_1 на депозитний вклад згідно з договором банківського вкладу від 13.04.2005 р. (а.с.19, 20 т. 1).

Відповідно до акту огляду МСЕК № 004202 від 14.10.2009 року ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 13.10.2009 року безстроково (а.с. 22 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 06.03.2007 р., право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 93,7 кв.м, жилою площею 46,6 кв.м належать на праві приватної власності ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частинах (а.с. 7 т. 1).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності належить по 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 ( а.с.169-170 т. 1).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачка 02.09.2005 р. внесла грошові кошти за спірним договором № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" укладеним 22.08.2005 року від свого імені, а також від імені відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_4, після чого 06.03.2007 р. було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Суд вважав встановленою обставину, що ОСОБА_1 могла довідатись про порушення свого права ще 02.09.2005 р., пропустила трирічний строк звернення до суду, а тому відмовив в задоволенні позову в повному обсязі через пропуск позивачем строку позовної давності. При цьому в рішенні суду не встановлені всі обставини, які були підставами, заявлених позивачем вимог, не застосовані норми права, які підлягали до застосування, не зроблено жодних висновків, щодо обґрунтованості, чи необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду так як при розгляді даної справи суд не вірно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, та ухвалив рішення, яке за своїм змістом не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Так, в суді першої інстанції відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

Разом з тим, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення»).

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки.

Вирішуючи позовні вимоги місцевий суд не зробив жодного висновку щодо обґрунтованості/необґрунтованості позовних вимог та відмовив в задоволенні позову у зв'язку з попуском позивачем строків позовної давності, тобто порушив норми процесуального права.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги встановив наступні обставини:

Матеріалами справи підтверджено, що 22.08.2005 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «50x50» № 249/П-13, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 9-10 т.1).

02.02.2007 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою «50x50» № 249/П-13 (а.с. 11-12, т. 1).

Житло за програмою «50x50» з 2005 по 2007 роки надавалося громадянам відповідно до Положення про порядок фінансування житла за кошти міського бюджету та кошти населення затвердженого наказом Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 вересня 2003 року № 259 (зі змінами).

Відповідно до п. 1.3. вказаного положення Правом на придбання житла відповідно до цього Положення користуються громадяни, які згідно із законодавством визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку, а саме:

- громадяни, які користуються правом позачергового забезпечення житлом;

- громадяни, які користуються правом першочергового забезпечення житлом;

- громадяни, які тривалий час перебувають на загальній черзі квартирного обліку.

Пунктом 1.4. було передбачено, що відповідно до ст. 48 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення надаються у розмірах не менше норми жилої площі, визначеної чинним законодавством України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян.

При бажанні громадян, вони можуть отримати квартиру більшої площі, яка надається із розрахунку не більше однієї кімнати на кожного члена сім'ї з врахуванням жилої площі, що перебуває у його власності.

Київська міська рада щорічно затверджує Програму соціально-економічного та культурного розвитку м. Києва, відповідно до якої формується Програма капітальних вкладень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Ці програми визначають обсяг загальної площі жилих будинків, які фінансуються за рахунок міського бюджету та кошти населення, та їх адреси. (пункт 2.1.)

Враховуючи Програму соціально-економічного та культурного розвитку м. Києва та Програму капітальних вкладень, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) за поданням Головного управління житлового забезпечення видає розпорядження про будівництво конкретних жилих будинків, які фінансуються із розрахунку 50 % - за рахунок спеціального фонду міського бюджету та 50 % - за кошти населення. (пункт 2.2.)

Громадяни-інвестори фінансують будівництво житла у 2 етапи:

- 1 етап - до введення будинку в експлуатацію у визначений інвестиційною угодою термін 45 % вартості квартири, виходячи з вартості 1 кв. м загальної площі;

- 2 етап - протягом 10 банківських днів після вводу будинку в експлуатацію сплачується різниця між 50 % фактичної вартості квартири з урахуванням уточненої її загальної площі по обмірам Бюро технічної інвентаризації та раніше перерахованою сумою. (пункт 2.6.)

Кошти, перераховані громадянами-інвесторами, використовуються протягом всього періоду будівництва на фінансування будівництва відповідно до обсягу виконаних будівельно-монтажних робіт.

У зазначений період кошти, перераховані громадянами-інвесторами, мають характер тимчасово вільних коштів. (пункт 2.7.)

Після прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації про будівництво будинку з фінансуванням із розрахунку 50 % вартості - за кошти міського бюджету; 50 % вартості - за кошти населення Головне управління житлового забезпечення:

- видає наказ, в якому встановлюється вартість 1 кв. м житла у будинку для населення. Крім цього у вартість включаються витрати у розмірі 2 % Головного управління житлового забезпечення на надання послуг по підготовці інвестиційних документів (відповідно до Положення про порядок продажу квартир у місті Києві, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 18.04.96 N 572), а також витрати у розмірі 2 % на службове житло;

- контролює надходження списків черговиків квартирного обліку з відповідних управлінь, підприємств, установ та організацій, а також списків черговиків квартирного обліку, затверджених житловими комісіями райдержадміністрацій. (пункт 3.4.)

Для укладання інвестиційної угоди громадяни-інвестори подають до Головного управління житлового забезпечення наступні документи:

- паспорт (подається особисто);

- свідоцтво про народження дитини;

- довідку з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію (форма N 3);

- довідку про перебування на квартирному обліку. (пункт 3.6.)

Після уточнення загальної площі збудованої квартири по обмірам Бюро технічної інвентаризації та визначення остаточної вартості квартири інвестори додатково вносять на рахунок Головного управління житлового забезпечення кошти у розмірі, обумовленому у додатковій угоді. (пункт 3.7.)

Зміни умов інвестиційної угоди та доповнення до неї оформляються додатковою угодою між сторонами, що є невід'ємною частиною інвестиційної угоди. (пункт 3.9.)

Громадяни-інвестори отримують квартири у порядку, передбаченому інвестиційними угодами, після введення будинків в експлуатацію і оплати вартості квартир та зняття сім'ї громадянина-інвестора з квартирного та реєстраційного обліку. (пункт 4.1.)

Квартири громадянам-інвесторам надаються у власність з видачею Головним управлінням житлового забезпечення свідоцтва про право власності або надаються по ордеру згідно розпорядження районної у м. Києві державної адміністрації. (пункт 4.2.)

Громадянам-інвесторам, які оплатили вартість квартири, видається свідоцтво про право власності на квартиру відповідно до Тимчасового положення про державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна та прав власності на них в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.06.2002 № 74/74, та Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.08.2001 № 1820 і зареєстрованого в Київському міському управлінні юстиції 31.08.2001 за № 62/364. При цьому оплата послуг здійснюється у розмірах згідно з затвердженими у встановленому порядку тарифами. (пункт 4.3.)

Для оформлення правовстановлюючих документів (свідоцтва про право власності та технічного паспорта на квартиру) громадяни-інвестори подають до Головного управління житлового забезпечення або визначеної Головним управлінням житлового забезпечення юридичної особи наступні документи:

- паспорт (подається особисто);

- інвестиційний договір;

- платіжний документ, що підтверджує фінансування квартири;

- довідку про зняття з квартирного обліку;

- довідку про присвоєння ідентифікаційного номера. (пункт 4.4.)

Головне управління житлового забезпечення забезпечує зберігання інвестиційних угод та доданих до них документів протягом 5 років у порядку, передбаченому чинним законодавством. (пункт 4.5.)

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідачів та їх представника, апеляційним судом не встановлено порушень вимог законодавства при оформлені права власності на спірну квартиру.

Підстави відмови у видачі сторонам за договором про фінансування будівництва житла за програмою «50x50» правовстановлюючих документів у відповідності до Тимчасового положення про державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна та прав власності на них в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.06.2002 № 74/74, та Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.08.2001 № 1820 і зареєстрованого в Київському міському управлінні юстиції 31.08.2001 за № 62/364 не були встановленні, а тому Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано наказ від 28.02.2007 року № 368-С/КІ про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на підставі, якого видано свідоцтво про право власності від 06.03.2007 року.

Таким чином вимоги позивача про визнання недійсним наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.02.2007 року № 368-С/КІ про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності, в частині оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на 1/5 (одну п'яту) частину вищезазначеної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнання недійсним свідоцтва про право власності від 06.03.2007 року в частині посвідчення права приватної власності ОСОБА_3, та ОСОБА_2 по 1/5 частині за кожним на квартиру під номером АДРЕСА_5, та похідні вимоги про скасування державної реєстрації цього права є необґрунтовані та недоведені.

Посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_2 не подавала необхідних документів для отримання права власності є недоведеними.

Апеляційним судом встановлено, що всі документи на підставі яких видавались свідоцтва за вищенаведеною нормою права, зберігаються не більше 5 років.

Таким чином їх витребування в 2018 році є неможливим.

При цьому вищенаведеними нормативними актами не передбачено, що кожен із учасників програми та із сторін договору, повинен подавати окремий пакет документів для отримання права власносрті.

Посилання позивача на те, що кошти у фінансування будівництва вносила лише вона та частково третя особа ОСОБА_4 не дають суду підстав для визнання незаконними наказу та свідоцтва про право власності, яке було видано на всіх сторін, зазначених в договорі.

Позивач визнає, що за її проханням ОСОБА_2 та її неповнолітній син уклали договір та взяли участь в програмі отримання соціального житла.

Ні договір, ні нормативні акти, які регулювали порядок надання житла не передбачали, що кожен із членів сім'ї, які стали сторонами договору, повинні окремо оплачувати вартість тієї частки, яка на них припаде по завершенню будівництва.

Тобто з аналізу, укладеного договору та нормативних актів, якими врегульований порядок отримання житла за програмою 50-50, вбачається, що у інвесторів виник солідарний обов'язок, щодо фінансування будівництва.

Оскільки на час завершення будівництва повна вартість квартири була оплачена, управління житлового забезпечення не мало право не видавати свідоцтво про право власності з урахуванням всіх осіб зазначених в договорі.

Також апеляційним судом встановлено і це не спростовано позивачем по справі, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи , спірна квартира , яка належить їй на праві спільної власності є її єдиним житлом, будувалась спірна квартира по соціальній програмі частково за державні кошти, а тому остання не може бути позбавлена права власності на цю квартиру, шляхом його припинення, так як це буде порушенням ст. 47 Конституції України, яка гарантує кожному громадянину України право на житло.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що права позивача, які вона вважає порушеними, а саме: не внесення відповідачами ОСОБА_2 власних грошових коштів за спірну квартиру, не підлягає захисту в обраний позивачем спосіб: припинення права власності на житло.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" укладеного 22.08.2005 року та додаткового договірну до договору про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" № 249/П-13 від 22.08.2005 року укладеного 02.02.2007 року, апеляційний суд вважає, що вказані вимоги є недоведеними виходячи з такого:

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначено: Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК.

Згідно п. 8 Постанови підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто, положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Позивач не довела, що укладений в 2005 році договір та додатковий договір до нього не відповідали вимогам закону, не довела позивач також і порушення закону при видачі свідоцтва на право власності на спірну квартиру.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що посилання позивачки на те, що саме вона сплатила кошти за договором, а тому відповідачі ОСОБА_2, та ОСОБА_3 не мають права на спірне житло є безпідставними, оскільки ні укладений договір про фінансування будівництва житла за програмою «50x50» ні Положення про порядок фінансування житла за кошти міського бюджету та кошти населення затвердженого наказом Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 вересня 2003 року № 259 не передбачало умов, що кошти повинні бути внесені пропорційно кожною стороною договору.

При цьому, згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. (стаття 543 ЦК України)

Таким чином, в даному випадку у сторін виникло зобов'язання передбачене положеннями ст.ст. 541, 543 ЦК України, однак таких вимог позивачем в даному позові не було заявлено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зокрема посилалася на те, що кошти за фінансування будівництва фактично внесені нею особисто.

Разом з тим, апеляційний суд не може вважати цю обставину доведеною, так як рішенням Подільського Районного суду міста Києва від 20.12.2012 року встановлено, що ОСОБА_4 передавала ОСОБА_5 та ОСОБА_1 кошти на оплату 4/5 часток спірної квартири в розмірі 109800,00 грн. (а.с. 59 т. 1).

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

У частині першій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача про визнання її "Інвестором" та покупцем 2/5 (дві п'яти) частин квартири під номером АДРЕСА_2 за договором № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" укладеного 22.08.2005 року та додатковим договором до договору про фінансування будівництва житла за програмою "50/50" № 249/П-13 від 22.08.2005 р. укладеного 02.02.2007 року та визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на 7/15 (сім п'ятнадцятих) частини квартири під номером АДРЕСА_5, загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м. є безпідставними та відповідно не можуть бути задоволеними.

Крім того, апеляційним судом також встановлено, що позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом свого права.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позов було подано до суду 12 лютого 2014 року.

Апеляційний суд не погоджується, з висновками районного суду, що початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати з 2005 року за всіма позовними вимогами.

Так, щодо вимог про визнання недійсними договору, то строк треба відраховувати від цієї дати, але щодо вимог про визнання незаконним свідоцтва про право власності та інших похідних вимог, то вказаний строк треба відраховувати з дати видачі свідоцтва та реєстрації права власності за ним. При цьому, апеляційний суд не погоджується з доводами скарги, що позивач не знала про порушення свого права в 2007 році, так як мала намір звернутись до ОСОБА_3, щоб вона виконала домовленість і переоформила свою власність на неї.

Позивач не довела, що така домовленість мала місце, крім того право власності на спірну квартиру отримав і неповнолітній син позивача, а що до його власності, жодні угоди між позивачем та ОСОБА_3 є нікчемними, так як останній за законом до свого повноліття не може бути позбавлений власності без згоди Органу опіки та піклування.

Щодо наведених позивачем причин пропуску позовної давності, то остання не подала суду докази, що з 2007 року до 2014 року існували непереборні перешкоди для звернення її до суду з вимогами до відповідачів з дотриманням строку позовної давності.

При цьому, з доказів наданих позивачкою вбачається, що дійсно ОСОБА_1 2009 році перенесла тяжку хворобу. Разом з тим, як зазначає позивачка в апеляційній скарзі, що вона 20.01.2010 року зверталась до комунального підприємства «Управління житлового господарства Дарницького району м. Києва», житлово-експлуатаційної дільниці № 205 з письмовою заявою про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати та плати за житлово-комунальні послуги в спірній квартирі, 20.01.2010 року позивач уклала з комунальним підприємством «Управління житлового господарства Дарницького району м. Києва», житлово-експлуатаційною дільницею № 205 договір № 16 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги в спірній квартирі (а.с. 140-143 т. 1). Також з матеріалів справи вбачається, що 31.07.2012 року позивачка зверталася у Подільський районний суд міста Києва з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в сумі 157876грн. 47 коп., однак позовна заява була повернута позивачу (а.с. 161 т. 1).

Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, а вищенаведені обставини вказують на те, що позивачка не була позбавлена можливості звернутися з даним позовом у 2010 році.

Отже доводи позивача про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями самої позивачки.

Доводи скарги про те, що 05.12.2016 року суддя Дарницького районного суду м. Києва Домарєв О.В. безпідставно постановив ухвалу, якою позовну заяву від 11.11.2016 року визнано неподаною та повернуто позивачу, суд ухвалив рішення, не залучивши співвідповідачів Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_5, ОСОБА_4 за клопотанням позивача та розглянувши позовні вимоги яких позивач не підтримувала, апеляційний суд не приймає, оскільки місцевий суд розглянув справу за вимогами, які були ним прийняті до свого провадження, а ухвала від 05.12.2016 року про повернення позовної заяви в редакції від 11.11.2016 року не оскаржена в апеляційному порядку, і не може бути предметом розгляду в даному проваджені.

Посилання на те, що суд першої інстанції неправильно встановив ту обставину що 22.08.2005 року відповідач ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 уклала договір про фінансування будівництва спірної квартири та додатковий договір до договору про фінансування будівництва спірної квартири з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ту обставину що відповідачу ОСОБА_2, відповідачу ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності спірна квартира, апеляційний суд не приймає, оскільки дані обставини підтверджуються доказами наявними в матеріалах справи, які подала сама ж позивачка. (а.с. 26-31 т. 1). Крім того, вказані обставини підтверджуються рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10.05.2012 року, яке набрало законної сили (а.с. 178-180 т. 1).

Посилання на те, що судом не допитано свідків з приводу встановлення особи, яка вносила кошти за договором на правильність постановленого рішення не впливає, оскільки сторонами не заперечувався факт , що кошти за квартиру відповідно до квитанції, вносила позивач.

Згідно зі ст.374 ч.1 п.2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ч.4 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі вищевикладеного та положень процесуального закону, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення районного суду підлягає зміні в частині обґрунтування правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

При цьому, з огляду на те, що резолютивна частина рішення, яким відмовлено в позові, відповідає висновкам апеляційного суду, зробленим за результатом повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, в частині відмови в задоволенні позову рішення залишається судом без змін.

Розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється, оскільки заявник звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а тому зазначені витрати компенсуються за рахунок держави. Учасниками справи не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року змінити в частині обґрунтування правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 24 травня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

Іванченко М.М.