АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/3329/17 Номер провадження 22-ц/786/802/18Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Панченка О.О., Абрамова П.С., при секретарі: Гнатюк О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору від 25.03.2011 року ОСОБА_2 отримав від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 3900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказував, що відповідач не виконав належним чином свої обовязки за кредитним договором, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 31.10.2017 року утворилась заборгованість в сумі 84411,94 грн., до складу якої входять: 3865,52 грн. - заборгованості за кредитом, 72352,60 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 3698,01 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 3995,81 грн. - штрафу (процентна складова). В звязку з чим позивач прохав стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 84411,94 грн. та судові витрати.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП-) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) 84 411гривень 94 копійок за кредитним договором б/н від 25.03.2011 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1600 грн. 00 коп. судового збору.

З даним рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що: по перше надані позивачем документи не свідчать про укладення між сторонами договору в розумінні положень закону; по друге позивачем надано розрахунок заборгованості, який не підтверджений первинними фінансовими документами; по третє розрахунок містить арифметичні неточності в частині нарахування процентів за користування кредитом, які є очевидними виходячи із суми на яку вони нараховуються (п.2.1.1.12.6.); по четверте судом покладено на нього подвійну відповідальність у вигляді стягнення пені та штрафу; по пяте позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, а суд при прийняті рішення не застосував її наслідки. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що місцевим судом неповно зясовано обставини справи.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржено, відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 25.03.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір без номеру про надання кредиту у розмірі 3900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Договір складається із заяви позичальника, Тарифів надання кредиту, Умов та Правил надання банком послуг та Правил користування платіжною карткою. Заява містить відомості, що відповідач був ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, з якими він погодився.

Відповідно до тарифів обслуговування по кредитним картам «Универсальная, 30 дней льготного периода» погашення по кредиту проводиться до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Базова ставка процентів за користування кредитом, на період до визнання кредиту простроченим відповідно до п.2.1.1.12.6., складає 36% річних, яка нараховується на залишок непростроченої заборгованості з розрахунку 360 днів на рік.

За несвоєчасне погашення кредиту та/чи процентів встановлена відповідальність: 1) пеня, що дорівнює базовій процентній ставці по договору/30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; 2) пеня, що дорівнює 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення по кредиту або процентам 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. та більше. (а.с.7-8)

Відповідно до пункту 2.1.1.12.6.4. Умов та правил позичальник у випадку непогашення суми простроченого кредиту чи його частини більше 210 днів весь кредит вважається простроченим і подальші нарахування проводяться згідно п.п.2.1.1.12.6.1., при цьому боржник сплачує лише пеню, а проценти за користування кредитом не сплачуються.

Згідно до п.1.1.5.20 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій (а.с.9-32).

З розрахунку наданого позивачем станом на 31.10.2017 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 84411,94 грн., з яких: 3865,52 грн. - заборгованість за кредитом, 72352,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3698,01 грн. - заборгованість за комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3995,81 грн. - штраф (процентна складова), (а.с.4-6).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в добровільному порядку не погашає заборгованість за наявним між сторонами кредитним зобовязанням, розмір заборгованості підтверджено документально, заперечень проти її розміру не надійшло, а тому прийшов до висновку про задоволення позовних вимог банку.

Проте, з таким висновком суду, колегія суддів погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

На думку колегії суддів, між сторонами виникли зобовязання з кредитного договору від 25.03.2011 року. Підписавши 25 березня 2011 року анкету-заяву, ОСОБА_2 дав свою згоду на те, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надав.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_2 не заявляв. Крім того, позиція відповідача по справі є суперечливою та не спростовує доводів позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між банком та відповідачем 25 березня 2011 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами, зокрема позивачем отримано кредит на суму 3865.52 грн., а тому доводи апеляційної скарги щодо не підписання позичальником Умов та правил не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За визначенням статті 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобовязання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Виконання зобовязання може бути забезпечене неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому договором або законом можуть бути встановленні інші види забезпечення виконання зобовязань.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 користуючись отриманими у позивача кредитними коштами, періодично сплачував заборгованість за наданим кредитом, але не в повному обсязі та з порушенням строків, в результаті чого останнім допущено порушення зобовязання.

Виходячи зі змісту пункту 2.1.1.12.6.4. Умов та наданого розрахунку станом на 01.01.2013 року весь кредит отриманий відповідачем став прострочений, проценти на користування ним перестали нараховуватися, а позивачем у звязку з порушенням відповідачем зобовязання стала нараховуватися пеня у порядку і розмірах передбачених п. 2.1.1.12.6.

Таким чином розмір процентів за правомірне користування коштами, який був нарахований позивачем станом на 01.01.2013 року складає 345 грн. Згідно домовленостей сторін розмір процентів за неправомірне користування кредитом не визначався, проценти за цей період не нараховувалися. Інші нарахування у вигляді процентів та комісії на загальну суму 75526.49 грн. за своєю природою є пенею. Відповідно доводи апелянта в цій частині є частково обґрунтованими та підлягають врахуванню при прийнятті рішення.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи те що, сума нарахованої банком неустойки (пені) перевищує розмір збитків, колегія суддів приходить до висновку, про зменшення суми неустойки до 7731.04 грн., що відповідає подвійній сумі непогашеного кредиту.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та наданих позивачем розрахунків, нараховані позивачем пеня та штраф відносяться до цивільної відповідальності, яка настає в разі порушення боржником зобовязання, при цьому підстави їх нарахування є аналогічними, а саме неналежне виконання обовязку щодо повернення кредитних коштів та процентів за їх користування.

За таких обставин, вимоги позивача про одночасне стягнення з відповідача сум нарахованих пені та штрафу, суперечать вимогам закону та порушують права останнього, а тому в частині задоволення вимог про стягнення штрафу в сумі 4495.81 грн. слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції повинен застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права, які врегульовують питання позовної давності, є необґрунтованими виходячи з наступного.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України).

Однак, суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку й оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в місцевому суді, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Враховуючи, що відповідач в суді першої інстанції не заявляв клопотання про застосування позовної давності, а стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, а тому апеляційний суд не вправі розглядати таку заяву.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме лише в частні стягнення: кредтних коштів в сумі 3865,52 грн.; процентів за правомірне користування кредитом в сумі 345 грн.; пені за порушення термін повернення кредитних коштів та сплати процентів в сумі 7731.04 грн., а всього на загальну суму 11941.56 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

З врахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в загальній сумі 240 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП-) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) 11941 гривня 56 копійок за кредитним договором б/н від 25.03.2011 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 240 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 08 травня 2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: