Постанова
іменем України

28 лютого 2018 року
м. Київ

справа № 523/15221/15-ц

провадження № 61-1323 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Четверта одеська державна нотаріальна контора,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Малиновського О. М., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Четверта одеська державна нотаріальна контора, який неодноразово уточнював, і остаточно просив встановити факт, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його батьком; просив внести зміни в актовий запис № 464 від 8 липня 1978 року про його народження, вказавши у графі «батько» прізвище « ОСОБА_5 », та визнати позивача спадкоємцем першої черги за законом після ОСОБА_4 .
Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 , після якого залишилося спадкове майно, що складається із 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Позивач посилається на те, що ОСОБА_4 є його батьком, з яким його мати ОСОБА_6 проживала з 1974 року по 1994 року однією сім`єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. У період спільного проживання у них народився він та його сестра ОСОБА_3 .
Відповідно до висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може бути біологічним батьком громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,98%; позивач вважає, що батьківство доведено, тому просив про задоволення позову.
Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_2 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 27 та пунктом 11 частини 4 статті 115 КК України, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині (вбивстві), вчиненому на замовлення; у даний час провадиться розгляд кримінальної справи у суді.
Підставою для звернення до суду з даними вимогами у позовному провадженні стало невизнання ОСОБА_2 , яка з 1999 року була дружиною вбитого ОСОБА_4 , факту батьківства останнього.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року позов задоволено частково.
Встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Внесено зміни до актового запису № 464 від 8 липня 1978 року про народження ОСОБА_1 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_5 , складеного Жовтневим відділом ЗАГС м. Одеси, зазначено в графі «батько» замість прізвища « ОСОБА_7 » прізвище « ОСОБА_5 ».
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов у частині встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису, суд першої інстанції виходив з того, що цей факт підтверджується спільним проживанням матері позивача та спадкодавця, веденням ними спільного господарства і висновком спеціаліста з питань судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз від 31 жовтня 2013 року.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання позивача спадкоємцем першої черги за законом, суд першої інстанції виходив з того, що віднесення фізичної особи до певної черги спадкоємців залежить від ступеня її споріднення зі спадкодавцем або факту спільного їх проживання.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області 29 червня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2016 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також вказав, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, зроблені на підставі повного і всебічного з`ясування всіх обставин справи.
У липні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка та у витребуванні доказів. Крім того, вказує на те, що суди помилково прийняли висновок експерта як доказ, оскільки він отриманий не у порядку, встановленому цивільним процесом.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
18 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.
Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.
При розгляді справи про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_6 , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
Так, згідно з положеннями статті 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.
У разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_1 , про що Жовтневим відділом ЗАГС м. Одеси 8 липня 1978 року складено актовий запис № 464, за яким його матір`ю є ОСОБА_8 . Відомості про батька в актовому записі зазначені за прізвищем матері « ОСОБА_7 », а ім`я, по-батькові « ОСОБА_9 » за вказівкою матері.

ОСОБА_10 з 26 квітня 1969 року по 12 липня 1972 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , а з 7 березня 1997 року з ОСОБА_12 ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_13 19 листопада 1999 року.
Суди встановили, що зазначені обставини узгоджуються з показаннями ОСОБА_14 , допитаної як свідка, щодо її спільного проживання з ОСОБА_4 у період з 1974 року по 1994 рік.
Спільне проживання та відпочинок ОСОБА_4 з ОСОБА_10 та їх дітьми ОСОБА_15 і ОСОБА_16 підтверджується також копіями фотографій, які надавалися свідкам для огляду.
Згідно з довідкою Одеської спеціалізованої школи № 111 від 15 березня 2016 року №218 ОСОБА_1 вступив до школи 1 вересня 1984 року, яку закінчив у 1992 році та проживав у АДРЕСА_1 .
З листа ОСОБА_2 , направленого у 1998 році на адресу військової частини, у якій проходив службу ОСОБА_1 , суди встановили, що ОСОБА_2 знала та особисто спілкувалася з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та визнавала, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_1 .
З висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз від 31 жовтня 2013 року судами встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може бути біологічним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,98%.
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій врахувавши зазначені норми закону та відповідні роз`яснення, надали оцінку всім належним та допустимим доказам у їх сукупності і встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в період з 1974 року по 1994 рік спільно проживали по АДРЕСА_1 й вели спільне господарство.
Такі обставини у сукупності з висновком спеціаліста з питань судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи дали судам підстави для висновку про доведеність батьківства ОСОБА_4 щодо позивача.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і касаційний суд.
На підставі договору дарування від 18 квітня 1981 року ОСОБА_4 належить 1/2 частка житлового будинку по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , після якого відкрилася спадщина, що складається з 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Із заявами про прийняття спадщини у встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_3 як діти померлого та ОСОБА_2 як дружина ОСОБА_4 .
Також судами встановлено, що ОСОБА_4 за життя неодноразово складав заповіт і останнім заповітом від 24 грудня 2007 року розпорядився належним йому майном, заповівши його ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Крім того, з матеріалів справи судами встановлено, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_2 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 27, пунктом 11 частини 2 статті 115 КК України, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_4 (вбивстві), вчиненому на замовлення.
Доводи касаційної скарги про відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_17 безпідставні.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 просила викликати та допитати в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і вказане клопотання задоволено судом, що підтверджується протоколом судового засідання від 6 квітня 2016 року; матеріали справи клопотання відповідача про виклик до суду першої інстанції ОСОБА_17 як свідка не містять.
Безпідставними є і твердження заявника про відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Суворовського районного суду від 6 квітня 2016 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено та витребувано з відділу ДРАЦС управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області інформацію про зареєстровані в установленому законом порядку шлюби ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з 1970 року.
Доводи заявника про те, що висновок експерта не може бути прийнятий судом як доказ, помилкові.
Відповідно до статті 58 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Наданий позивачем висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи від 31 жовтня 2013 року судами оцінений як належний та допустимий письмовий доказ у сукупності з іншими дослідженими доказами, що відповідає нормам цивільного процесуального законодавства.
Статтею 212 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Враховуючи викладене та оцінивши надані сторонами докази, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до статті 410 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду без змін.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О.Погрібний О. В. Ступак