Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 307/916/14-ц

провадження № 61-6786св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року у складі судді Розмана М. М. та на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року у складі суддів: Кондора Р. Ю., Боднар О. В., Ігнатюка Б. Ю,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

В обгрунутування своїх вимог ОСОБА_4 зазначав, що є власником житлового будинку АДРЕСА_2. В даному будинку він запропонував проживати своїй сестрі ОСОБА_5 та її чоловіку ОСОБА_6, які на той час проживали в місті Дніпропетровську, та зайнятись туристичним бізнесом. Про оплату за проживання питання не розглядалось, при цьому була домовленість, що відповідачі будуть утримувати будинок в належному стані, оплачувати витрати за комунальні послуги.

Посилаючись на виникнення фінансових труднощів у зв'язку з сімейними обставинами та необхідність продажу вказаного будинку, а також відмову відповідачів добровільно звільнити його будинок, ОСОБА_4 просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права власності та розпорядження своїм будинком шляхом виселення з нього ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено: усунено перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із даного житлового будинку; стягнуто з відповідачів по 121,89 грн сплаченого судового збору з кожного на користь позивача.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності позивача підлягає захисту в обраний ним належний спосіб.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, і судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року, в якій просять скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Касаційна скарга ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є необґрунтованими, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не врахували, що мотивом запрошення проживати у спірному будинку було бажання позивача проживати разом з ними однією сім'єю, тому вони вселились в даний будинок та проживають в ньому на законних підставах як члени сім'ї позивача.

03 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано з Тячівського районного суду Закарпатської області зазначену справу та зупинено виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року до закінчення розгляду касаційної скарги судом касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

02 лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та 07 лютого 2018 року передано судді-доповідачу.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведенів касаційній скарзі доводи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що на підставі договорів купівлі-продажу від 10 січня 2008 року ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 (далі - будинок) та земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Позивач у будинку не проживав, місцем його проживання є АДРЕСА_1, де він мешкає разом з дружиною та двома дітьми.

Після придбання будинку ОСОБА_4 запропонував своїй сестрі ОСОБА_5 та її чоловіку ОСОБА_6 користуватися ним.

Відповідачі вселилися до будинку та проживали в ньому за усною згодою ОСОБА_4 як його власника, без укладання договору найму жилого приміщення.

За усною домовленістю сторін відповідачі повинні були утримувати будинок у належному стані, оплачувати комунальні послуги.

22 серпня 2013 року позивач письмово попередив відповідачів про звільнення будинку протягом семи днів у зв'язку з виникненням у нього необхідності продажу будинку для лікування тяжко хворої дитини.

Відповідачі, ознайомившись із попередженням, погодились залишити будинок лише при умові сплати їм коштів, які вони витратили на проведення його реконструкції.

Під час розгляду судом справи вимог про відшкодування позивачем витрат на проведення реконструкції спірного будинку відповідачі не заявляли.

Суди встановили, що відповідачі не є членами сім'ї власника будинку в розумінні частини четвертої статті 64 ЖК України, не проживали разом із власником будинку та не вели з ним спільного господарства.

Усна згода власника на проживання відповідачів у спірному будинку не є підставою для виникнення у них правового статусу членів сім'ї власника будинку.

Відповідно до положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачі вселились у будинок за згодою його власника і набули право користування цим нерухомим майном, що по суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки суди встановили, що позивач є власником будинку і як власник цього майна надав право відповідачам користуватись ним, відповідачі разом із власником не проживають, спільним побутом із ним не пов'язані, - право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав

для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в обраний ним спосіб захисту.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що вони вселились в даний будинок та проживають у ньому на законних підставах як члени сім'ї позивача спростовуються встановленими обставинами, доказів на спростування яких матеріали справи не містять. Самі по собі посилання відповідачів на зазначені обставини не дають підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права.

Інші доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а лише ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року зупинено виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на осіб, які подали касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило