Ухвала

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 712/2-6234/11

провадження № 61-14391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Власова С. О., Павліченка С. В., Бондаренка Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування заяви банк зазначав, що Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчі листи у справі № 2-6234/11 на підставі рішення цього ж суду від 22 лютого 2012 року. Оскільки відповідачі добровільно виконували рішення суду та сплачували заборгованість за кредитом, банк не пред'являв до Державної виконавчої служби (далі - ДВС) вказані виконавчі листи.

На цей час ОСОБА_3та ОСОБА_4 ухиляються від виконання зобов'язань зі сплати боргу за кредитом, тому строк для пред'явлення виконавчих листів до виконання пропущено з поважних причин,у зв'язку з чим просив його поновити.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та поновлено пропущений строк для пред'явлення до виконання виконавчих листів № 2-6234/11 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що строки для пред'явлення виконавчого листа до виконання заявником пропущено з поважних причин, які наведено ним в обгрунтування заяви, тому вони підлягають поновленню.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 14 липня 2016 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року змінено та відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у поновленні пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа № 2-6234/11 до виконання щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4 В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що непред'явлення заявником указаних виконавчих листів до ДВС для виконання у зв'язку з добровільним частковим виконанням боржниками рішення суду не є поважною причиною пропуску строку для пред'явлення виконавчих листів до виконання. Заявник не надав інших доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред'явлення виконавчих документів до виконання, тому він не підлягає поновленню.

У липні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції в частині відмови банку у поновленні строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання щодо стягнення з ОСОБА_4 заборгованості, в якій банк просив скасувати ухвалу апеляційного суду у вказаній частині та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Судом апеляційної інстанції не досліджено обставин часткового виконання рішення боржником, від повноти встановлення яких залежить правильне вирішення питання, чи було пропущено стягувачем строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, та питання про можливість поновлення такого строку, чим порушено положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

22 березня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі, як помилково відкритого, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 293 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Вирішуючи питання про закриття касаційного провадження у вказаній справі, Верховний Суд бере до уваги правовий висновок Конституційного Суду України, висловлений у мотивувальній частині Рішення від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 , справа про забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, відповідно до якогоу взаємозв'язку з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України Конституційний Суд України дійшов висновку про можливість апеляційного оскарження судового рішення у випадках, коли закон не містить прямої заборони на таке оскарження.

Верховний Суд при тлумаченні положень пункту 19 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року в системному зв'язку з іншими положеннями цієї статті, пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України у редакції, чинній на час постановлення апеляційним судом ухвали, та з урахуванням правових висновків Конституційного Суду України, викладених у мотивувальних частинах рішень від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010, від 08 липня 2010 року № 18-рп/2010, від 22 квітня 2014 року № 4-рп/2014, дійшов висновку, що в апеляційному порядку підлягають оскарженню ухвали як про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, так і про відмову у поновленні такого строку.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України 11 листопада 2015 року у справі № 6-1482цс15, згідно з пунктом 19 частини першої статті 293 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання. Нормами ЦПК України (пункт 19 частини першої статті 293) 2004 року передбачено право сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, проте право оскарження у касаційному порядку таких ухвал після їх перегляду в апеляційному порядку положеннями цього Кодексу не встановлено, отже необхідно дійти висновку про те, що законом (положення пункту 2 частини першої статті 324 цього Кодексу) визначено, що ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання після їх перегляду в апеляційному порядку касаційному оскарженню не підлягають.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, відповідно до якої, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Воловік проти України» зазначив, що Суд нагадує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (див., наприклад, рішення у справі "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі" (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) N 39199/ 98, п. 62, 26 липня 2005 року).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також неодноразово наголошував, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія A No 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Із матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, який мав повноваження переглянути справу як стосовно фактів, так і стосовно права, а також мав повноваження встановлювати нові факти, які не досліджувалися під час розгляду справи судом першої інстанції,брав участь представник ПАТ КБ «ПриватБанк». В ухвалі апеляційний суд виклав мотиви відмови у поновленні пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання. З урахуванням положень ЦПК України 2004 року право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції.

Згідно з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, висловленимиу справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходить з того, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права на судовий захист (пункт 43 Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20липня 2004 року) і охоплює, зокрема, визначені у законі дії, спрямовані на захисті поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

З урахуванням викладеного, матеріалів справи та практики Європейського суду з прав людини Верховний Суд зауважує, що закриття провадження у справі не позбавляє заявника доступу до суду. Положення статей 293, 324 ЦПК України 2004 року передбачали «фільтр» касаційних скарг на ухвали суду першої інстанції.

Отже, не підлягає касаційному оскарженню ухвала суду про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, а також про відмову у поновленні такого строку.

З огляду на зазначене вище касаційна скарга подана на ухвалу, яка не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення з урахуванням закриття касаційного провадження у справі.

З огляду на викладене колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження у справі відкрито помилково, тому воно підлягає закриттю.

Керуючись статтею 324 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, статтею 389 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення строку на пред'явлення виконавчого листа до виконання у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 14 липня 2016 року закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик