Справа № 544/329/18
№ пров. 2/552/242/2018
Номер рядка звіту 26
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 травня 2017 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області

у складі головуючого судді Ощинської Ю. О.

за участі секретаря судового засідання Пірогова В. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 23 грудня 2016 року вона та відповідач ОСОБА_2 уклали між собою договір позики коштів, відповідно до якого вона передала відповідачу кошти в сумі пять тисяч гривень. Факт передачі грошових коштів підтверджується квитанцією № 0113, виданою ЧА УАППЗ «Укрпошта» ВПЗ 29 м. Черкаси. Станом на 28.03.2018 відповідач позику не повернула, у телефонній розмові відмовилася повертати борг. У звязку з чим позивач просить задовольнити позов повністю, стягнути 5000 грн з відповідача в рахунок погашення позики.

В судове засідання позивач не зявилася, на адресу суду надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду або про розгляд справи без її участі до суду від неї також не надходило.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження та не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до статті 1047 цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

До матеріалів справи позивачем додано копію квитанції про переказ грошових коштів у сумі 5000 грн ОСОБА_2 (а.с. 5). Вказана квитанція посвідчує передання позивачем відповідачу грошової суми, але у вказаній квитанції не вказано мету переказу, а саме, що грошові кошти перераховуються як позика. Тому, суд не бере до уваги вказану квитанцію як підтвердження укладення договору позики.

Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів щодо укладення між сторонами договору позики, а саме щодо передачі позивачем коштів в сумі 5000 грн. відповідачеві. Позивачка сама зазначила, що розписки відповідач не писав, а кошти вона передавала через засоби поштового звязку, не зазначивши мету переказу.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту укладання договору позики, за яким остання передала відповідачу у борг грошові кошти в сумі 5000 грн, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Згідно ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач є інвалідом ІІ групи (а.с. 8), тому відповідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» її звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Враховуючи викладене судові витрати підлягають стягненню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 263-268, 283 ЦПК України, ст.ст. 1046-1050 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити у повному обсязі.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ю.О.Ощинська