Головуючий суду 1 інстанції - Тткач О.В.
Доповідач -Суддя доповыдач ОСОБА_2
Справа № 431/5783/17
Провадження № 22ц/782/240/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області колегія суддів цивільної палати у складі:

головуючого Луганської В.М.,

суддів -Коротенко Є.В., Яресько А.В.

за участю секретаря: Перишкіна Т.М.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Луганської області у м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 06 лютого 2018 року ухвалене Старобільським районним судом Луганської області у складі: ОСОБА_5 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Старобільського суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року народився його син, ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 16 червня 2017 року. ОСОБА_19 є ОСОБА_4 Позивач зазначив, що в шлюбі з відповідачкою він не був, а проживали в громадянському шлюбі. Народжувала ОСОБА_4 в м. Петровське Луганської області і після народження сторони один місяць проживали там, а потім переїхали жити до батьків позивача в с. Новоселівка Старобільського району. Спочатку все було добре, а після двох місяців ОСОБА_7 почала пропадати на 1-2 дні. Син та донька відповідачки залишалися з позивачем та з його батьками. Позивач зазначив, що літом 2014 року він поїхав на заробітки в хабаровський край до РФ, приблизно через місяць приїхала до нього відповідачка з дочкою, а сина залишила батькам позивача на виховання. У 2015 році позивач та ОСОБА_4 розійшлися, позивач переїхав працювати до м. Зея Амурської області (Російська Федерація), а відповідачка залишилася в м. Хабаровськ.

Позивач зазначив, що на даний час син продовжує проживати з його батьками, а позивач приїжджає у відпустку та допомагає матеріально дитині. Відповідачка ОСОБА_4 не надає матеріальної допомоги на утримання сина, коли приїжджала на короткий термін, життям сина не цікавилася. Позивач посилається на те, що відповідач з березня 2013 року не займається дитиною, проживає окремо, своїх батьківських обов'язків не виконує, матеріальної допомоги не надає. Позивач просив суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 06 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу. В якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким заявлені вимоги позивача задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду з вимогами про позбавлення батьківських прав відповідача, позивач посилався на те, що відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов'язків, не спілкується з сином, бажає його забрати до себе не з метою приймати участь у його вихованні, а з метою оформлення соціальної допомоги. На підтвердження заявлених вимог позивачем було надано докази. Суд в порушення вимог процесуального законодавства не взяв до уваги покази свідків, суд не врахував, що відповідачка вела антисоціальний образ життя, має негативну характеристику, не працює, веде кочовий образ життя. Судом хибно зазначено, що позивач разом з відповідачем вели спільне господарство та відповідно мали спільний бюджет. Суд в порушення ст. 217 СК України не встановив думки сина ОСОБА_8 з питань, які розглядалися в судовому засіданні, не врахував висновку органу опіки щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав.

В судове засідання ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 не з'явилися, про місце та час судового засідання були повідомлені у визначеному законом порядку. В апеляційній скарзі позивач просив суд апеляційної інстанції розглянути його апеляційну скаргу за відсутності позивача та його представників.

В судове засідання ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_11 не з'явилися, про місце та час судового засідання були повідомлені у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПк України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, належним чином

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 разом із ОСОБА_12 визначили місце проживання свого сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків позивача у 2014 році.

З 2014 року малолітній ОСОБА_6 проживає у батьків позивача з їх згоди, оскільки позивач та відповідач у 2014 році виїздили на заробітки до Російської Федерації. Відповідачка до весни 2016 року підтримувала зв'язок з бабусею сина - ОСОБА_12 З вересня 2015 року по березень 2016 року відповідач знаходилася на стаціонарному лікуванны, що робило неможливим приїзд її до сина. Сторони до березня 2016 року проживали однією сім'єю, позивач відправляв грошові кошти на утримання сина ОСОБА_8. Відсутність спілкування з дитиною з березня 2016 року до листопада 2017 року ОСОБА_4 обґрунтовує відсутністю грошових коштів, її переїздом в іншу місцевість для проживання. ОСОБА_4 у листопаді 2017 року намагалася забрати дитину, однак дитину батьки позивача не віддали. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності систематичного та постійного ухилення відповідачки від виконання своїх обов'язків, свідомого нехтування ними, що позбавляє суд необхідності прийняти до відповідача такі крайні заходи впливу як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів судової палати погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню.

Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно із статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, батько був записаний зі слів матері ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, виданого 16.06.2017 року Старобільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (а.с.14) батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_4.

Відповідно до довідки Титарівської сільської ради Старобільського району Луганської області, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає з в с. АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15 з 2014 року.

З довідки фельдшерського пункту вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на обліку у Новоселівському фельдшерському пункті, на щеплення та з приводу захворювання дитину привозили його дідусь - ОСОБА_12 та бабуся - ОСОБА_14.

Згідно до характеристики від 24.11.2017 року, ОСОБА_4 з серпня 2014 до травня 2016 року проживала у гуртожитку АДРЕСА_2 разом з дочкою ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_4 характеризувалась негативно.

Згідно довідки від 26.12.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4, фактичне місце проживання: АДРЕСА_3.

Згідно характеристики, яка видана Гостролуцьким сільським головою 04.01.2018 року, ОСОБА_4 характеризується з позитивної сторони, спиртними напоями не зловживає, в громадських місцях поведінка добра.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 04.01.2018 року ОСОБА_4 проживає зі свою матір'ю - ОСОБА_17 та дочкою ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4, умови проживання задовільні.

Восени 2017 року відповідач двічі приїздила до батьків позивача з метою забрати сина ОСОБА_8, однак їй було відмовлено. З цього приводу ОСОБА_4 29.11.2017 року зверталася до Старобільського ВП ГУНП з заявою, що їй не повертають сина - ОСОБА_13. Тобто відповідачка бажає забрати сина та опікуватися його вихованням, однак зі сторони батьків позивача чиняться перешкоди. Після звернення відповідачки до Старобільського ВП ГУНП з заявою, позивач, який не опікується дитиною, постійно перебуває на заробітках в Російській Федерації, що підтверджується показами свідків, звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про позбавлення її батьківських прав.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів судової палати вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу. Позивачем не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачкою батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Крім того, позивачем не доведено, що спілкування відповідачки з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього.

Колегія суддів судової палати не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач веде антисоціальний образ життя, має негативну характеристику, не має постійного мешкання, веде кочовий образ життя, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи. Відповідачкою в судове засідання були надані докази на спростування вказаних доводів позивача.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування акту обстеження житлово-побутових умов від 04.01.2018 року (а.с.50), характеристики, яка видана за новим місцем проживання відповідачки (а.с.51), довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.54).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції ст.217 СК України щодо встановлення думки сина ОСОБА_8 з питань, які розглядалися в судовому засіданні не заслуговують уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками у тому числі спору про позбавлення батьківських прав.

Як вбачається із матеріалів справи під час розгляду справи у суді першої інстанції представником позивача було заявлено клопотання щодо залучення психолога, який повинен був поспілкуватися з дитиною або допитати в суді самого сина ОСОБА_8. У задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. Відмова в залученні психолога, який повинен був поспілкуватися з дитиною не перешкоджало позивачу звернутися поза межами судового засідання до психолога разом з дитиною для отримання висновку. Позивач в апеляційній скарзі такого клопотання не заявив, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно вирішувати ці питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що зазначене порушення не може бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, не є підставою для скасування законного й справедливого рішення суду, оскільки в силу частини шостої ст. 19 СК України суд правомірно не погодився з таким висновком.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів судової палати, вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 375, 382, 383, 384, 386 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 06 лютого 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді Є.В. Коротенко

А.В. Яресько