Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2901/16-ц
Провадження № 2/553/43/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.05.2018 рокум. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Парахіної Є.В.,

при секретарі - Остапченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ "УкрСиббанк" про внесення змін до кредитного договору, в якому вказала, що 28 серпня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та нею укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого їй надано кредит у сумі 70000 доларів США з терміном оплати по 26 серпня 2022 року зі сплатою 11,30 % річних. Вона добросовісно сплачувала кредит у встановлені договором строки, однак починаючи з 2015 року, у звязку з різким коливання курсу долара США, оплата кредиту в установленому кредитним договором ліміті платежу за місяць стала неможливою, адже в гривневому еквіваленті вказані суми були непомірно великими, що призвело до виникнення заборгованості за кредитом.

У звязку з виникненням заборгованості відповідач, користуючись своїм правом дострокового стягнення кредиту, звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості, розмір якої складає 39275,42 доларів США, що становить 899925,04 грн. в еквіваленті за курсом долара 22,9 на дату подання позову. Вказані обставини, а саме падіння гривні до курсу долара США у пять разів у порівнянні з курсом гривні станом на дату укладення договору є істотною обставиною в розумінні ст.ст. 651, 652 ЦК України, що є підставою для внесення змін до кредитного договору. Кредитний договір всупереч вимогам законодавства не містить відомостей щодо сукупної вартості кредиту

Просить внести зміни до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1, шляхом встановлення наступних умов погашення кредиту з наступного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили, а саме: сума простроченої заборгованості та залишку по кредиту з урахуванням курсу долара США на дату ухвалення рішення, яка складає сумарно 268718 грн. 30 коп., підлягає погашенню ОСОБА_1 протягом 42 місяців рівними щомісячними платежами, розмір яких складає 6398 грн. 05 коп., з датою платежу не пізніше 25 числа поточного місяця.

Ухвалою суду від 18.08.2017 року по справі призначено судову фінансово-кредитну експертизу, провадження по справі зупинене.

16.11.2017 року до суду надійшов Висновок експерта № 700 від 10.11.2017 року, виконаний судовим експертом Полтавського науково-дослідного експертно криміналістичного центру.

Ухвалою суду від 17.11.2017 року справу прийнято до провадження та відновлено провадження.

19 грудня 2017 року від позивача надійшла заява про зміну предмету та підстав позову, в якій вона вказує, що за результатами проведеного експертного дослідження експертом встановлено ряд порушень чинного законодавства при укладенні Кредитного договору № 0 від 28.08.2007 року, що є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, відсутнє письмове повідомлення про орієнтовну сукупну вартість послуг та вартість послуг з оформлення кредиту, реальна процентна ставка визначена експертом у розмірі 13,43 %, тоді як умовами кредитного договору визначена 11,32 %, Банк не повідомив її про можливі ризики, зокрема абсолютне подорожчання кредиту, визначене експертом у розмірі 65519,57 доларів США, а передбачений метод нарахування процентів 30/360, визначений в п. 1.3.3 Кредитного договору, не відповідає умовам Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою правління НБУ № 583/7904 від 18.06.2003 року, положення кредитного договору містять норми щодо права банку збільшувати розмір процентної ставки, що суперечить вимогам ст. 1056-1 ЦК України.

Посилаючись на вищевказані обставини і те, що в момент підписання кредитного договору вона була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, а укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, та з урахуванням положень ст. ст. 203, 215, 239, 548 ЦК України, ст. 11, ч. 3 ст. 18, ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" просить визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_1.

Представник відповідача ПАТ "УкрСиббанк" ОСОБА_2 надала відзив на заяву про зміну предмету та підстав позову, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на безпідставність тверджень, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. Вказувала, що ПАТ "УкрСиббанк" на виконання вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 2.5 розділу 2 Постанови НБУ № 168 розроблено та використовується Інформаційний лист, яким позичальники перед укладенням кредитного договору інформуються про існуючі форми кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, тощо. Факт отримання такого інформаційного листа позивачем підтверджує зміст п. 7.12 Кредитного договору, підписаного ОСОБА_3 власноручно. При цьому, невиконання вказаних вимог закону має наслідком застосування штрафних санкцій та не є підставою для визнання угоди недійсною. Розбіжності між розміром реальної та річної процентної ставки є обєктивними, оскільки це різні поняття, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" вимагає обовязкового зазначення у договорі споживчого кредиту саме річної процентної ставки, а платежі за річною процентною ставкою, які має сплачувати за кредитним договором позичальник, є складовою частиною розміру реальної процентної ставки, а тому дорівнювати одна одній вони не можуть, розмір річної процентної ставки завжди буде меншим за розмір реальної процентної ставки, а тому їх нетотожність не є свідченням порушення з боку відповідача норм цивільного законодавства під час укладення кредитного договору та не є свідченням введення ОСОБА_3 в оману щодо такої умови кредитного договору, як річна процентна ставка, про яку домовилися сторони договору, та яка фактично сплачується позичальником за користування кредитними коштами. Твердження позивача про те, що пункт 1.3.3 Кредитного договору суперечить вимогам Постанови Правління НБУ № 255 від 18.06.2003 року, не відповідає дійсності та умовам самого Кредитного договору, оскільки відповідно до пункту 1.3.3 проценти за користування кредитом нараховуються не методом "30/360", як стверджує ОСОБА_3, а методом "факт/360", що узгоджується з п. 1.8 Постанови Правління НБУ № 255 від 18.06.2003 року. Пункт 1.3.2 кредитного договору, згідно з яким сторони домовилися про можливу зміну процентної ставки відповідає нормам законодавства, чинного станом на час укладення Кредитного договору ст. 1056-1 ЦК України, якою встановлено заборону для банків збільшувати розмір процентної ставки в односторонньому порядку, зявилась у ЦК з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12.12.2008 року, який набрав законної сили 10.01.2009 року. На відносини за спірним кредитним договором не розповсюджуються положення Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати", а тому посилання ОСОБА_3 на порушення його норм є безпідставними. Твердження позивача про те, що умови кредитного договору є несправедливими, не відповідає дійсності й умовам договору. В діях відповідача відсутня така ознака здійснення нечесної підприємницької практики, як недоведення до відома позичальника інформації про умови кредитування для здійснення ОСОБА_3 свідомого вибору, а тому підстави для визнання кредитного договору недійсним за ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" відсутні. Основна ознака визнання правочину недійсним за ч. 1 ст. 230 ЦК України, це - введення сторони договору в оману щодо обставин, які мають істотне значення - природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей кредиту, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням відсутня. Реальна процентна ставка та значення сукупної вартості кредиту не є істотними умовами кредитного договору ще й тому, що на протязі його дії їх розміри можуть неодноразово змінюватися.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, наведених у заяві про зміну предмету та підстав позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, наполягала на тому, що Висновок експерта № 700 від 10.11.2017 року є неповним та необґрунтованим, не узгоджується з іншими матеріалами справи та ґрунтується на умовиводах, зроблених експертом за межами поставлених судом питань та на правових висновках, зроблених самим судовим експертом, що суперечить чинному законодавству, просила у задоволенні позову відмовити у звязку безпідставністю, позаяк Кредитний договір № 0 від 28.08.2007 року містить усю необхідну інформацію, передбачену ЦК України та Законом України "Про захист прав споживачів", усі істотні умови, при його укладенні позивач не була введена в оману, вказані її доводи надумані та не знайшли підтвердження.

Представником позивача подано суду відповідь на відзив, в якій вказує про безпідставність заперечень відповідача проти позову, обґрунтованість позовних вимог, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 серпня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до п. 1.1 якого Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у доларах США (USD) в сумі 70000 доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 353500 грн. 00 коп. за курсом НБУ на день укладення Договору, а Позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в Договорі лише в разі надання Банком кредиту в іноземній валюті. Сторони домовилися, що Банк надає Позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, зазначеної в цьому пункті Договору при цьому надані в межах загальної суми кредиту транші після їх повернення до Банку не поновлюють загальну суму кредиту.

Згідно п. 1.2 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року надання кредиту здійснюється у термін, зазначений в заяві Позичальника (наданій до Банку за формою згідно вимог Банку), але в будь-якому випадку не раніше 28 серпня 2007 року. Позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26 серпня 2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін.

Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року на кожній його сторінці підписаний представником Банку та ОСОБА_1, яка належність їй підпису не оспорювала.

Поряд з цим, в день укладення договору його сторонами підписано ряд додатків до нього, в тому числі Додаток № 1 "Графік погашення кредиту", згідно з яким визначено помісячно порядок повернення позичальником кредиту згідно умов, визначених Договором у розмірах, щоб станом на визначену у графіку дату сума заборгованості не перевищувала зазначений у ньому розмір; Додаток № 2 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту".

Як вбачається з Довідки-розрахунку заборгованості станом на 17.08.2016 року, виданої ПАТ "УкрСиббанк", заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитом становить 35388,79 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом -7003,99 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 44944,08 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом 41024,30 грн.

Зміст вищевказаних довідок свідчить про те, що позичальником ОСОБА_1 регулярно здійснювались платежі на виконання умов Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року до лютого 2015 року. Зі змісту пояснень позивача вбачається, приводом для звернення до суду з даним позовом стала неможливість виконання взятих на себе зобовязань з огляду на зміну курсу долара по відношенню до гривні, а спонукало подати відповідний позов звернення ПАТ "УкрСиббанк" од суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року, позивач у позові та представник позивача у судовому засіданні вказували на введення позивача в оману Банком як кредитодавцем щодо істотних його умов.

Як встановлено в ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції станом на час укладення оспорюваного правочину), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Як встановлено в розділі 2 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року (які були чинними на час укладення договору), банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Як пояснила суду представник відповідача, вимоги вищенаведених нормативних актів були виконані АКІБ "УкрСиббанк" при укладенні Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року з ОСОБА_1, Банком був розроблений Інформаційний лист, який вручається позичальнику перед укладенням договору, цей лист зберігається у позичальника, в Банку його примірник відсутній, факт отримання інформації, передбаченої в ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та розділі 2.1 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року позичальник підтверджує особистим підписом у договорі, в якому зроблене відповідне застереження.

Як вбачається зі змісту п. 7.12 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року, сторони домовились вважати, що уклавши цей договір позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обовязки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладенням цього договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, аналіз змісту Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року та додатків до нього, які підписані позивачем, свідчить про те, що сторонами визначені усі істотні умови договору, в тому числі розмір кредиту, мета, форми та спосіб забезпечення, строк, умови та порядок погашення, розмір річної процентної ставки, розмір комісії та інших супутніх платежів, розмір реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту у валюті кредиту.

Жодним нормативним актом не визначений обовязок позикодавця зберігати інформаційні листи, яким до відому споживачів доводиться інформація, передбачена Законом України "Про захист прав споживачів", положення ж п. 7.12 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року, який підписаний ОСОБА_1, свідчать про отримання нею цієї інформації.

А тому доводи позивача та її представника про невиконання відповідачем при укладенні кредитного договору вищевказаних вимог чинного законодавства суд вважає безпідставними.

Крім того, невиконання вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції станом на час укладення оспорюваного правочину), за змістом положень цієї ж норми мають наслідком те, що суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Ці обставини не є підставою для визнання договору недійсним.

Аналізуючи доводи позивача в обґрунтування позовних вимог про те, що під час укладення договору відповідач ввів її в оману відносно процентної ставки, оскільки експертом вирахувано, що реальна процентна ставка за договором становить 13,43% річних, тоді як умовами договору ставка визначена у розмірі 11,32 % тобто на 2,11 % більше, визначений у договорі метод нарахування процентів 30/360 не відповідає умовам "Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України", Банком при укладенні договору не визначено та не доведено до відому позивача як позичальника абсолютного значення подорожчання кредиту, визначеного експертом у розмірі 65519,57 доларів США, та посилання позивача на те, що положення кредитного договору щодо права банку збільшувати розмір процентної ставки суперечить вимогам ст. 1056-1 ЦК України, суд виходить з наступного.

Відповідно до Висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно криміналістичного центру МВС України № 700 від 10.11.2017 року, виконаного на виконання ухвали суду про призначення судової економічної експертизи за клопотанням позивача, в межах наданих документів встановлено, що при процентній ставці за користування кредитних коштів 11,3% за користування наданими Позичальнику кредитними коштами у розмірі 70000,00 доларів США на момент укладення Кредитного договору від 28.08.2007 року ефективна процентна ставка становила: - 11,32%, абсолютне значення подорожчання кредиту: - 59755,58 доларів США. Оскільки на експертизу не надані відомості щодо платежів за надані супутні послуги (на користь банку та на користь третіх осіб), то експертом вони не включені до суми абсолютного значення подорожчання кредиту. На підставі вищенаведеного, при розрахунку абсолютного здороження кредиту експертом не враховувались фінансові зобовязання Позичальника по страхуванню застави, розрахунково-касове обслуговування, інші послуги банку, послуги нотаріусів та інші послуги на користь третіх осіб, повязані із отриманням кредиту. Виходячи із відомостей наданих на експертизу документів (копії додатку№ 2 Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту), реальна процентна ставка склала 13,43 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 65519,57 доларів США.

Так, відповідно до п. 1.3 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 11,3 % процентів річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов цього Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Сторони домовилися, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 пункту 5.2 Договору. Нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом "факт/360", відповідно до вимог чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно умов цього Договору починається з дня фактичного надання кредитних коштів, якщо умовами пунктів 1.3.2, 5.2 Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому, проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані Банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем.

Згідно п. 3.3 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року (які були чинними на час укладення договору), банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули:

Потік

n t

ЧСК = E -------- ,

t=1 t

(1 + d)

де d - реальна процента ставка; ЧСК - чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту; Е - знак суми; t - порядковий номер періоду дії кредитного договору (місяць або день); n - загальна залишкова кількість періодів дії кредитного договору (місяців або днів) на дату розрахунку; Потік t - сума коштів, яку споживач сплачує банку та/або іншим особам за кредитом. До потоку включаються платежі в погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та пов'язані з обслуговуванням і погашенням кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про те, що платежі за річною процентною ставкою, які має сплачувати за кредитним договором позичальник, є складовою частиною розміру реальної процентної ставки, у звязку з чим очевидним є те, що ці поняття є різними, їх числове значення не може бути однаковим за визначенням, а розмір річної процентної ставки завжди буде меншим за розмір реальної процентної ставки.

Відтак, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач підміняє поняття "річна процентна ставка", про яку домовилися п. 1.3 договору та яка фактично сплачується позичальником за користування кредитними коштами, поняттям "реальна процентна ставка".

При цьому, реальна процентна ставка обумовлена сторонами Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року при його укладенні, відображена в Додатку № 2 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" та визначена у розмірі 13,43 %, що підтверджено висновком експерта. Додаток № 2 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту", підписаний представником банку та ОСОБА_1, містить також відомості щодо розміру абсолютного значення подорожчання кредиту 65519,57 доларів США. Зміст вказаного документу достовірно свідчить про те, що позивач була обізнана про вказані відомості на час укладення договору, який просить визнати недійсним, погодилась з такими умовами, підписавши угоду та додатки до неї.

Посилання позивача на те, що передбачений п. 1.3.3 кредитного договору метод нарахування процентів 30/360 не відповідає умовам "Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України" не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до п. 1.3.3 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року нарахування процентів здійснюється щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, методом "факт/360", відповідно до вимог чинного законодавства України.

При цьому, "Правила бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України", затверджені постановою правління Національного Банку України № 255 від 18.06.2003 року в п. 1.18 визначають, що для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод " факт/факт" - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод " факт /360" - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод "30/ 360" - передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році 360, у місяці - 30.

Неспроможними суд визнає і твердження позивача про те, що п. 1.3.2 Договору не відповідає вимогам ст. 1056-1 ЦК України, зважаючи на те, що Договір про надання споживчого кредиту № 0 укладений між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 28 серпня 2007 року, а Цивільний кодекс України доповнено статтею 1056-1, відповідно до якої розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12.12.2008 року, який набрав чинності 10.01.2009 року.

При цьому, в ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Поряд з цим, наявні у справі докази свідчать про те, що розмір процентної ставки, встановлений при укладенні Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року не змінювався.

Безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу, суд вважає і доводи позивача про те, що кредитний договір укладений без дотримання вимог ст.ст. 1, 2 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати", оскільки оспорюваний кредитний договір не містить умов щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення цієї інформації до укладення кредитного договору, предметом регулювання вказаного Закону є відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, які виникають. Тобто цей Закон має вузьку сферу застосування і не може застосовуватися до відносин щодо надання кредиту, забезпеченого іпотекою, якщо ці відносини не передбачають перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном.

Відносини за спірним договором перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном не передбачають. За таких обставин, посилання ОСОБА_3 на норми Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" є безпідставним.

Аналізуючи доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, про те, що Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року укладений з порушенням вимог ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" суд враховує наступне.

В ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Існування будь-якої з перелічених обставин не було встановлено судом в ході розгляд справи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Разом з тим, під час розгляду справи достовірно не встановлено, що Банком при укладенні Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року вчинялись будь-які дії, що можуть кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція, або такі, що ввели позивача як споживача в оману. Натомість доведеним суд визнає той факт, що ОСОБА_1 були доведені до відому усі істотні умови договору та відомості, надання яких передбачене в ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час укладення договору.

Позивач просила визнати договір недійсним у звязку з введенням її в оману Банком щодо істотних умов договору, в тому числі щодо реальної процентної ставки, сукупної вартості кредиту, яку сплатив би позичальник відповідачеві, погашаючи кредит згідно з графіком.

Наявні у розпорядженні суду та досліджені в судовому засіданні докази свідчать, що ОСОБА_1 21 серпня 2007 року звернулася до відповідача з заявкою про надання іпотечного кредиту, в якій вказала мету отримання кредиту, бажану суму кредиту, вид валюти, в якій бажає отримати кредит, ставку річну, строк та порядок повернення кредиту. Нею був підписаний Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року разом з додатками - Додаток № 1 "Графік погашення кредиту", Додаток № 2 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту". Своїм підписом позивач підтвердила факт ознайомлення зі змістом угоди та свою згоду з запропонованими умовами. В подальшому до лютого 2015 року позивач виконувала умови договору, вносила платежі в рахунок оплати заборгованості по кредиту, що дає підстави стверджувати про те, що запропоновані банком істотні умови договору ОСОБА_1 влаштовували.

Зміст Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року містить відомості про розмір річної процентної ставки, а Додаток № 2 "Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту" дані щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Як встановлено в ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

ОСОБА_3 на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.08.2007 року отримано кредитні кошти в бажаній для неї сумі, які використані для задоволення власних споживчих потреб згідно з заявленою метою. Жодних даних, які свідчать про введення її в оману Банком при укладенні договору судом не здобуто, обставин, які є підставою для визнання договору недійсним згідно ст. 230 ЦК України, не встановлено.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-83, 89, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Апеляційного суду Полтавської області апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 17.05.2018 року.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_5