Ухвала

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 352/1978/17

провадження № 61-25693ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк», яка підписана представником Семенюком Олександром Юрійовичем, на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотеки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

У 2017 році ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), у якому просив визнати припиненою іпотеку згідно з іпотечним договором, укладеним 08 червня 2012 року між ним та відповідачем, виключити в Державному реєстрі іпотек запис за № 12597868, зняти заборону на відчуження квартири.

З метою забезпечення позову у грудні 2017 року ОСОБА_5 подав до суду заяву, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та заборонити ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії спрямовані на набуття права власності на предмет іпотеки по іпотечному договору від 08 червня 2012 року № 1122, в тому числі і шляхом подання до державних реєстраторів прав на нерухоме майно заяв для проведення державної реєстрації права власності шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у досудовому порядку.

ОСОБА_5 посилався на те, що відповідач може вчинити будь-які дії, спрямовані на набуття права власності на предмет іпотеки по іпотечному договору від 08 червня 2012 року №1122, а саме: квартиру НОМЕР_1, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 76,8 кв. м, житловою площею 38,2 кв. м у будинку АДРЕСА_2

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року, заяву ОСОБА_5 задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно: квартиру НОМЕР_1, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 76,8 кв. м, житловою площею 38,2 кв. м у будинку АДРЕСА_2. Заборонено ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії, спрямовані на набуття права власності на предмет іпотеки по іпотечному договору від 08 червня 2012 року № 1122 в тому числі і шляхом подання до державних реєстраторів прав на нерухоме майно заяв для проведення державної реєстрації права власності шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в досудовому порядку.

Рішення судів мотивовані тим, щоневжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

05 квітня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Семенюком О. Ю., на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви. При цьому посилається на порушення судами норм процесуального права. ПАТ «Дельта Банк» вказує, що ОСОБА_5 мотивував свою заяву про забезпечення позову тим, що рішенням суду у іншій справі за позовом банку до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено у задоволенні позову і факт повного виконання зобов'язань ОСОБА_5 перед банком встановлено у судовому порядку. Однак, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав, у ОСОБА_5 існує заборгованість по кредиту. Забезпечення позову, зокрема і заборона банку вчиняти дії для набуття права власності на предмет іпотеки у досудовому порядку є передчасним, суперечить законодавству та порушує права та інтереси ПАТ «Дельта Банк».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GУMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права (статті 149 ЦПК України) є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк», яка підписана представником СеменюкомОлександром Юрійовичем, на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотеки припиненою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель