Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 462/1868/15-ц

провадження № 61-5592св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1на рішення Залізничного районного суду м. Львова у складі судді Боровкова Д. О. від 02 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., від 07 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з ОСОБА_3у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2007 року, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року.

За час шлюбу 15 січня 2011 року ними придбано автомобіль «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_1, який був зареєстрований за відповідачем. Після розлучення автомобіль залишився у відповідача, про порядок поділу майна вони не домовились.

Ураховуючи викладене, та те, що автомобіль є неподільною річчю, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просила суд на підставі статей 70, 71 СК України визнати зазначений автомобіль «Hyundai Accent» спільним майном подружжя та стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості автомобіля у розмірі 88 665,00 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 88 665,00 грн та 886,65 грн на відшкодування сплаченого судового збору, а всього 89 551,65 грн.

У решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль вважається об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний за час перебування сторін у шлюбі, а частка кожного з подружжя в зазначеному майні є рівною. Разом з тим автомобіль був відчужений ОСОБА_3 без годи позивача і не в інтересах сім'ї, а також не на її потреби, тому суд врахував його вартість при поділі майна сторін.

Крім того, факт того, що спірний автомобіль був спільним майном подружжя не може в даному випадку вважатися предметом позову, а є однією з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про поділ майна. Тому, беручи до уваги, що на день вирішення спору власником автомобіля є мати відповідача, тому відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання автомобіля спільним майном подружжя, оскільки цей факт безспірно встановлено районним судом.

Справа апеляційним судом розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог та розподілу судових витрат скасовано.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості автомобіля.

У решті - рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості автомобілята відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, виходив із того, що відчуження спірного автомобіля відбулось у період перебування сторін у шлюбі, тому подружжя діяло спільно та в інтересах сім'ї, оскільки не було встановлено факту припинення між ними шлюбних відносин до дня дарування транспортного засобу. Крім того, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, виданому ОСОБА_4, зазначені особливі відмітки про право керувати цим автомобілем сторін у справі, на той час подружжя.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги її доводи та не спростував їх, не надав їм правової оцінки, не врахував, що вона не надавала чоловіку згоду на відчуження спірного автомобіля, що передбачено положеннями статті 65 СК України.

Автомобіль відчужено відповідачем своїй матері у період, коли вони проживали окремо і не в інтересах сім'ї, оскільки договір дарування є безоплатним, а укладеного його з метою уникнення поділу майна подружжя.

Районний суд дійшов помилкового висновку про безпідставність її вимог про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подавали.

02 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільногосумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_3у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2007 року, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року.

За час шлюбу 15 січня 2011 року ними придбано автомобіль «HyundaiAccent», номерний знак НОМЕР_1, який був зареєстрований за відповідачем, а в графі «особливі відмітки» вказано ОСОБА_1, як другого володільця, що свідчить про придбання автомобіля для потреб сім'ї та за спільні грошові кошти.

11 січня 2014 року автомобіль марки «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_1, перереєстровано на матір відповідача - ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Львова та Пустомитівського району (а.с. 59) та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 57), тобто за час шлюбу між сторонами.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відмовляючи в позові, апеляційний суд не врахував, що автомобіль «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_1, був відчужений відповідачем без згоди ОСОБА_1 і не в інтересах сім'ї, а також не на її потреби. Інших доказів відповідач не надав.

Крім того, зазначивши, що автомобіль було відчужено у період шлюбу сторін, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявна позовна заява про розірвання шлюбу (а.с. 60), яка була подана у жовтні 2014 року, з якої вбачається, що сторони за рік до цього припинили шлюбні відносини.

Таким чином, оскільки автомобіль «Hyundai Accent», номерний знак НОМЕР_1, був відчужений відповідачем без годи позивача, не в інтересах сім'ї, не на її потреби, тому вартість зазначеного автомобіля слід врахувати при поділі майна подружжя, а, враховуючи, що автомобіль відчужений, то з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1/2 частина його вартості.

Саме до таких правильних висновків і дійшов суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Посилання касаційної скарги на незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у вимозі про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя, не може бути підставою для скасування такого рішення суду з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), оскільки, хоча такий висновок суду є неправильним, але він не вплинув на вірне, відповідно до вимог закону, вирішення спору.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції безспірно виходив із того, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, а оскільки відповідач без згоди ОСОБА_1 його відчужив, то стягнув на її користь половину вартості автомобіля, про яку позивач і зазначала.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 рокускасувати, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк