АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Одеса

справа № 521/2799/17

провадження № 22-ц/785/3289/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2017 року у складі суддіПлавича І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Зазначав, що на підставі свідоцтва виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів від 18 квітня 1995 року, йому (ОСОБА_1) та його брату (ОСОБА_5.) належить 47/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1. У спірному будинку після смерті брата, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилась проживати дружина брата ОСОБА_3, яка перешкоджає йому у користуванні власністю.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати йому у користуванні 47/200 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 якою він володіє, та вселити його, передавши ключі від будинку на підставі, зокрема, ст.391 ЦК України (а.с.2-3).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю у вигляді 47/200 ідеальної частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від будинку.

Вселено ОСОБА_1 до житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.28-30).

У червні 2017 року відповідачка ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2017 року задоволена та заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 08 червня 2017 року по даній справі скасовано (а.с.38,56-57).

При новому розгляді справи відповідачка ОСОБА_3 надала суду заперечення проти позову, в обґрунтування яких послалась на те, що на теперішній час спірний будинок, в якому позивач має право власності на 47/200 частин, фактично відсутній, у зв'язку з його демонтажем ОСОБА_5 та будівництвом на його місці нового будинку, який будівництвом ще не завершений, до експлуатації не прийнятий, тобто фактично є об'єктом незавершеного будівництва. Будівельні роботи велись з відома, але без будь-якої участі особисто чи коштами з боку позивача, який отримав повну матеріальну компенсацію за свою частку у спірному майні від свого брата ОСОБА_5 З огляду на наведене, відповідачка просила суд у задоволені позову відмовити (а.с.64).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю у вигляді 47/200 ідеальної частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від будинку.

Вселено ОСОБА_1 до житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн. (а.с.171,172-174).

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст.317,319,321,391,392 ЦК України, пославшись на рішення Європейського суду з прав людини по справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, виходив із того, що позивач є власником 47/200 ідеальної частки житлового будинку, має складнощі у здійсненні своїх прав власника у зв'язку з проживанням відповідачки ОСОБА_3, яка перешкоджає йому у користуванні власністю, а демонтаж існуючого будинку та зведення нової будівлі не може бути підставою для позбавлення позивача майнових прав, зареєстрованих у встановленому законом порядку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2018 року ОСОБА_3 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 12 грудня 2017 року (а.с.189-190).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.180-184).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що:

-позивач з 1991 року не мешкає за адресою: АДРЕСА_1

-будинок, на ідеальну частку якого у ОСОБА_1 було право власності, не існує (проти чого позивач не заперечував),

тому відповідно до вимог ст.349 ЦК України право власності у позивача припинено.

Будівництво нового будинку проводилось з відома, але без будь-якої участі особисто чи коштами з боку позивача, який отримав повну матеріальну компенсацію за свою частку у спірному майні від свого брата ОСОБА_5 у вигляді двох однокімнатних квартир, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

Вказані квартири позивач в подальшому продав:

-одну за договором купівлі-продажу,

-іншу за договором дарування,

тому за життя брата він ніколи не заявляв будь-яких претензій щодо домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Будівництво домоволодіння не завершено, будівля до експлуатації не прийнята, тому право власності на неї не виникає до моменту державної реєстрації та відповідно відсутні будь-які підстави для вселення позивача у цей будинок.

Крім того, суд вселив позивача в будинок, а не в його частку, не врахувавши, що за цією ж адресою мешкають інші власники (сусіди). Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на незакінчене новостворене будівництво, яке успадкувати неможливо. До участі у справі не залучались неповнолітні діти померлого ОСОБА_5, як спадкоємці, орган опіки та піклування, співвласниця домоволодіння ОСОБА_6, непрацездатний батько ОСОБА_7 Суд по суті наділив позивача правом власності на новий не належний йому будинок, який не зданий в експлуатацію.

Вважає, що за таких обставин позивачем вибраний неправильний спосіб захисту свого права.

У своїх доповненнях до пояснень від 11 травня 2018 року ОСОБА_3 зазначала, що позивач з 1991 року по 03 лютого 2016 року з приводу перешкоджання в проживанні у будинку АДРЕСА_1 до правоохоронних органів не звертався, так само як і з приводу знищення частини його права власності на нерухоме майно старого будинку за вказаною адресою. ОСОБА_1 надавав своєму братові письмову згоду на реконструкцію будинку взамін відповідної компенсації, яка була ним отримана у вигляді майнових прав, яку після раптової смерті ОСОБА_5 не представляється можливим знайти як і безліч інших документів. 13 листопада 2013 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_8 будинок за адресою: АДРЕСА_2, який у 2012 році передав засновнику будівельної компанії «Фамільний дом» ОСОБА_9 за домовленістю про те, що зазначений будинок буде зруйнований, а на його місці буде побудований чотирьох поверховий багатоквартирний будинок, в якому ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу будуть виділені дві однокімнатні квартири. Зазначена домовленість була оформлена письмовою розпискою ОСОБА_9 від 12 квітня 2012 року про отримання 720 000 грн. від ОСОБА_5 в рахунок спільної діяльності. У 2014 році зазначений будинок був завершений будівництвом та згідно домовленості ОСОБА_9 на прохання ОСОБА_5 оформив право власності на дві однокімнатні квартири на його брата ОСОБА_1, які в подальшому були ним продані. Новий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 будував лише для своєї родини. При постановленні рішення, просила врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 (а.с.215-239).

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Правовою підставою позовної заяви ОСОБА_1є ст.391 ЦК України, тобто позивачем заявлений негаторний позов.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних житлових приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо).

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. В протилежному випадку власник має право звернутися до суду з двома вимогами - про визнання права власності на майно та усунення перешкод у здійсненні щодо нього правомочностей. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 квітня 1995 року, виданого виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів міста Одеси, власниками 47/100 частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.5).

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є рідними братами.

З листа КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» №480840.36 від 19 січня 2017 року вбачається, що 26 квітня 1995 року право власності на 47/100 частки житлового будинку № АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» за ОСОБА_1 та іншою фізичною особою на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого ЖЕО Малиновського району 18 квітня 1995 року (а.с.6).

02 липня 1999 року було складено технічний паспорт на житловий будинок № АДРЕСА_1, згідно якого власниками будинку є: ОСОБА_10 у частці 53/100 та ОСОБА_5, ОСОБА_1 у частці 47/100 (а.с.133-137).

26 липня 1999 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладений договір купівлі-продажу майна, відповідно до якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_11 купила 53/100 житлового будинку, житлової площі 33,2 кв.м., розташованого на спільній земельній ділянці площею 422 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, який складається з кам'яних житлових споруджень А,А1,А2 з житловою площею 74,4 кв.м., з надвірними господарськими спорудами: Б - сарай, В - погреб з шийкою, Д - літня кухня, Е - гараж, Ж- сарай, з - сарай, 1-4 огорожа, I, II - мостіння (а.с.160-161).

З 1991 року позивач ОСОБА_1 не проживав за адресою: АДРЕСА_1, а мешкав за адресою мешкання його дружини: АДРЕСА_3, де і проживає зараз, проти чого не заперечував позивач.

У будинку залишився проживати ОСОБА_5, до якого, після одруження у 1989 році, вселилась ОСОБА_3, що підтвердили свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 З 04 грудня 2006 року відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 26 квітня 2016 року (а.с.211).

13 квітня 2017 року житловий будинок № АДРЕСА_1, загальною площею 156,3 кв.м, житловою площею 74,4 кв.м, у розмірі 47/100 частки зареєстрований за ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88844639 від 06 червня 2017 року (а.с.25).

Встановлено, що за життя ОСОБА_5 старе домоволодіння за вказаною адресою, частка якого складає 47/100, було демонтоване та збудовано новий будинок, проти чого не заперечував позивач, та що підтверджується наступними матеріалами справи.

22 грудня 2004 року за замовленням ОСОБА_5 було проведено обстеження стану несучих конструкцій будинку за адресою: АДРЕСА_1, виконане головним архітектором ОСОБА_13 та техніком ОСОБА_14, згідно висновків якого технічний стан несучих, огороджуючих конструкцій, а також будівельних елементів одноповерхового житлового будинку за вказаною адресою не задовільний, надбудова другого поверху на існуючих фундаментах та стінах не можлива (а.с.100-128).

22 вересня 2015 року за замовленням ОСОБА_5 було проведено обстеження несучих конструкцій після реконструкції частини будинку за вказаною адресою, виконане головним архітектором ОСОБА_13., техніком-інженером ОСОБА_15 та техніком ОСОБА_14, згідно висновків якого будівництво об'єкта виконано з дотриманням санітарно-технічних, протипожежних та будівельних норм та правил, конструкції придатні для подальшої експлуатації (а.с.68-96).

Відповідно до технічного паспорту, складеного 26 червня 2017 року, житловий будинок літ.А за адресою: АДРЕСА_1 у м.Одесі, загальною площею 93,2 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м. збудовано самочинно. До складу будинку за вказаною адресою входить: житловий будинок під літерою А, гараж під літерою Б, мостіння та огорожа, ворота. Всього до складу будинку під літ. «А» входять: коридор, кухня, три житлові кімнати, кухня та два санвузла, що в цілому складає загальну площу 93,2 кв.м та житлову площу 50,9 кв.м.(а.с.39-43).

Згідно з технічним паспортом від 02 липня 1999 року на вказаний будинок, 47/100 будинку складали квартира 2, до складу якої входили: два коридори, три житлові кімнати, кухня та санвузол, загальною площею 62 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м. та квартира 3, до складу якої входила веранда, загальною площею 17,6 кв.м. (а.с.133-137).

Ураховуючи те, що за змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбаченихзаконом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст.364, 367 ЦК України.

За змістом ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції,капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.222009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі ДБН), відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма ч.1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом ч.1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4. Методичних рекомендацій № 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об'єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130 цс13.

Установивши факт самочинної перебудови (реконструкції) об'єкта нерухомості (демонтаж та улаштування нових перегородок, у тому числі капітальних, зміну площі, конфігурації та кількості приміщень) після одержання сторонами у власність нерухомого майна, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.317, ч.4 ст.357, ч.ч.1,2 ст.376 ЦК України безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1

Апеляційний суд вважає, що спірний житловий будинок є об'єктом самочинного будівництва і право власності на нього у сторін не виникло, тому правових підстав для задоволення негаторного позову ОСОБА_1 на підставі ст.391 ЦК України немає.

З огляду на наведене, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до винесення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з винесенням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 374,376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 22 травня 2018 року.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я.Колесніков