АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/1614/17 Номер провадження 22-ц/786/994/18Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Прядкіна О.В., Триголов М.В.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 28 лютого 2018 року (час ухвалення рішення з 09:42 до 10:06 год.; дата виготовлення повного тексту рішення невідома) у справі за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на нерухоме майно: 16/25 домоволодіння по провулку Піщаному,4 в м.Кременчуці Полтавської області в порядку набувальної давності.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те,що більше 15 років відкрито та безперервно користується майном, яке належало померлому ОСОБА_3, оплачував комунальні послуги та проводив ремонтні роботи домоволодіння, таким чином фактично набув право власності на спірне нерухоме майно.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку фактичним обставинам, помилково витлумачив приписи ст. 344 ЦК України, а тому зробив хибний висновок про відсутність підстав для задоволення його вимоги, не звернув уваги на те, що державна реєстрація права власності на 16/25 спірного будинку у встановленому порядку не скасована. Відмова у задоволенні позову фактично позбавляє його можливості вчиняти відносно належної йому частини будинку дії з її відновлення.

Окрім того, суд у рішенні безпідставно зробив висновки поза межами заявлених вимог відносно земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлені такі фактичні обставини, які не заперечуються учасниками справи, та підтверджені належними і допустимими доказами.

Згідно договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 13.06.2001року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_4, та копії технічного паспорту на житловий будинок ОСОБА_2 є власником 9/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складається з: житлового будинку літ.Аа, жилою площею 23,4 кв.м, огорожі №1,2, розташованих на земельній ділянці площею 300 кв.м.( а.с.9-13).

З технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду вбачається, що власником 16/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору дарування частини будинку, посвідченого 16.01.1997 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, є ОСОБА_3 (а.с.10).

Згідно повідомлення відділу РАЦС Кременчуцького міськвиконкому від 01.10.2001року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 (а.с.22).

Згідно акта обстеження земельної ділянки по провулку АДРЕСА_2 у м.Кременчуці від 10 травня 2017 року (а.с.51), а також показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 будинок співвласником якого є позивач, збудований до 1900 року і за станом на час обстеження його фізично не існує.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції правильно визначив суть і характер спірних правовідносин та правомірно виходив з того, що частина домоволодіння, на яку позивач просить визнати право власності на даний час фізично не існує, а тому передумови для набуття права власності за набувальною давністю відсутні.

Апеляційний суд погоджується із зазначеними висновками та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

Як роз'яснено у пунктах 9,11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

За змістом ст.182, ст.349 ЦК України, ст.2, ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, яка є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Право власності на нерухоме майно, набуте згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на майно припиняється у разі його знищення. Якщо майно, права на яке підлягають державній реєстрації, фізично знищене, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Проаналізувавши норми ст.344 ЦК України у їх системному зв'язку із приписами ст.182, ст.331, ст.349 ЦК України, ст.2, ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», апеляційний суд приходить до висновку, що необхідною умовою для набуття у власність нерухомого майна за набувальною давністю є фізичне існування такого майна, оскільки йдеться про відкрите, безперервне володіння майном.

У юридичному сенсі володіння є фактичним пануванням, утриманням певної речі (майна), для виникнення володіння необхідне поєднання двох елементів - фактичної наявності речі у майні конкретної особи і щоб ця особа вважала цю річ своєю. Для припинення володіння достатньо втратити один із цих двох елементів.

Позивач у справі не заперечує, що майно, на яке він претендує (16/25 частин житлового будинку по пров. АДРЕСА_2 у м.Кременчуці), фізично не існує (знищене), ця обставина підтверджена належними і допустимими доказами, отже є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на те, чого не існує, навіть, враховуючи те, що державна реєстрація права власності на спірну частину будинку у встановленому порядку не припинена.

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), а тому оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не визнає за необхідне у розумінні положень п.1 статті 6 Конвенції давати детальні відповіді на інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо домовленості позивача з ОСОБА_3 про відчуження належної йому частини будинку, про висновок суду першої інстанції щодо користування земельною ділянкою, тощо, оскільки ці доводи не мають вирішального правового значення для вирішення спору.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні цього спору виконав вимоги ст.89, ст.264 ЦПК України та у відповідності до приписів зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставин і дослідженим доказам, у рішенні обґрунтував належним чином свої висновки по суті спору.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 07.05.2018 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді О.В.Прядкіна

В.М. Триголов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов