Справа № 415/1571/18
Провадження № 22ц/782/284/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Єрмакова Ю.В., Орлова І.В., розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області (суддя Калмикова Ю.О.)

від 12 березня 2018 року

у справі про видачу судового наказу

учасники справи

заявник - ОСОБА_2

боржник - Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»

ВСТАНОВИВ

06 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив видати судовий наказ про стягнення з боржника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 грудня 2017 року по 06 березня 2018 року включно у розмірі 22 353,88 гривень.

Ухвалою судді від 12 березня 2018 року відмовлено у видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі заявник просить скасувати вказану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України в порядку письмового позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши доводи скаржника, вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції вказав на те, що заяву про видачу судового наказу подано з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України. Зокрема, в заяві не зазначено повне найменування юридичної особи - боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України. Заявником зазначено лише адресу та код відокремленого підрозділу «Шахта імені Привільнянська», яка не є юридичною особою, а боржником за заявою ОСОБА_2 є юридична особа ПАТ «Лисичанськвугілля».

Також вказано, що заявником не дотримано вимоги п. 2 ч. 2 ст. 163 ЦПК України, відповідно до якого у заяві повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

Зазначені висновки суду, які стали підставою для відмову у видачі судового наказу, не відповідають матеріалам справи, а також нормам процесуального права та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В цивільному судочинстві діє принцип верховенства права, про що зазначено в п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Цей принцип в розумінні п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні зазначеної статті Конвенції акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Зміст ухвали, яка оскаржується, свідчить про те, що вказаний принцип верховенства права судом першої інстанції не був врахований.

Дійсно, в заяві про видачу судового наказу не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника, а також номер і серія його паспорту. Однак, до заяви додані фотокопії паспорту заявника та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків-фізичної особи. Крім того, ідентифікаційний номер платника податків зазначений в заочному рішенні Лисичанського міського суду Луганської області від 13 грудня 2017 року, яким на користь ОСОБА_2 стягнуто з ПАТ «Лисичанськвугілля» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 серпня 2017 року по 13 грудня 2017 року (копія зазначеного рішення додана до заяви).

В заяві про видачу судового наказу також не зазначено ідентифікаційний код боржника- юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України. Однак, ця інформація міститься в резолютивній частині вищевказаного заочного рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 грудня 2017 року.

Таким чином, заявником надані документи, в яких міститься вся інформація, необхідна для вирішення питання про видачу судового наказу, а вказівка на недоліки заяви за наявності цієї інформації в доданих до заяви документах свідчить про занадто формальне ставлення суду до передбачених процесуальним законом вимог.

Крім того, не можна погодитись з висновком суду про те, що в заяві не зазначено повне найменування юридичної особи боржника. Оскільки в заяві чітко зазначено «боржник: Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» та вказана адреса: «93100, м.Лисичанськ, Луганська обл., вул.Малиновського,1». Те, що в заяві також зазначено найменування та адреса відокремленого підрозділу юридичної особи-боржника («Шахта Пивільнянська») не свідчить про те, що боржник-юридична особа в заяві не зазначені, оскільки заявник лише конкретизував той відокремлений підрозділ, в якому він працював.

До того ж раніше Лисичанським районним судом Луганськой області приймались рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 грошових сум у звязку із звільненням з роботи, в яких боржник визначався судом в двох редакціях:

1) Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» (заочне рішення від 13 грудня 2017 року по справі № 415/6253/17);

2) Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта Привільнянська» (судовий наказ від 15 березня 2017 року по справі № 415/1447/17).

Копії вказаних судових рішень додані до заяви про видачу судового наказу.

У звязку з цим суд повинен був сам визначитись як юридично правильно зазначити боржника в судовому наказі для забезпечення примусового виконання судового наказу.

Допущене судом першої інстанції формальне ставлення до норм процесуального права є обмеженням доступу до суду в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порушення судом норм процесуального призвели до постановлення помилкової ухвали, яка підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст.367, ст.369, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, 382, 384, ст.388, п.2 ч.1 ст.389, ч.1 ст.390, 391 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 12 березня 2018 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді: Єрмаков Ю.В.

ОСОБА_3