Справа №470/845/16-ц 11.05.2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 470/845/16-ц

Провадження №22-ц/784/453/18

11 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Міщенком Г.В. 27 грудня 2017 року о 16 год. 57 хв. у цивільній справі за позовом

Публічного акціонерного товариства

«Державний ощадний банк України»

до

ОСОБА_2

про стягнення кредитної заборгованості,-

у с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 26 червня 2008 року сторони уклали договір відновлювальної кредитної лінії № 89, згідно якого Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ( далі ПАТ «Державний ощадний банк України» ) надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 75000 грн. під 19,5 % річних. Внаслідок невиконання останнім умов кредитного договору, в нього утворилась заборгованість 69269,07 грн., яку рішенням суду було стягнуто шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлової будівлі. На даний момент рішення суду не виконано.

Посилаючись на вказане ПАТ «Державний ощадний банк України» просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 117 651 грн. 72 коп., яка складається з з: 48106,29 грн. - сума заборгованості за договором; 17791,79 грн. - сума заборгованості за процентами; 583,55 грн. - заборгованість за комісією; 21767,19 грн. - сума пені станом на 15 листопада 2016 року; 25664,99 грн. - сума інфляційних витрат від прострочених сум заборгованості за кредитом; 3737,91 грн. - 3 відсотки річних від прострочених сум заборгованості за кредитом.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2017 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором та розподілено судовий збір.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Банку відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому вважає рішення таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши представника відповідача та представника позивача, які надавали пояснення в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності з ч.2 ст.612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Частиною 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 26 червня 2008 року сторони уклали договір відновлювальної кредитної лінії № 89, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав 75000 грн. кредитних коштів за умови сплати 19,5 % на рік з кінцевим терміном повернення 25 червня 2018 року (а.с. 21-34).

Сторонами також погоджено графік погашення кредиту, відповідно до якого визначено сукупний, місячний платіж.

Відповідно до заяви про видачу кредиту від 2 липня 2018 року ОСОБА_2 отримав готівкою 75000 грн. (а.с. 34).

Таким чином кредитором виконані взяті на себе зобовязання щодо надання кредитних коштів.

В той же час відповідачем в порушення вимог закону та умов договору свої зобовязання щодо здійснення щомісячних платежів зобовязання виконано неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість.

На забезпечення вказаного кредитного договору 27 червня 2018 року, 27 червня 2008 року з ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, за яким він передав в іпотеку банку нежитлову будівлю № 14 б, загальною площею 86, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: Березнегуватський район, смт Березнегувате , вул. Червонофлотська, заставною вартістю 108812 грн. (а.с.35-36).

За рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2015 року, яке частково було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернено стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю за № 14-б по вул. Червонофлотській в смт Березнегувате Миколаївської області, належний на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом реалізації іпотечного майна на прилюдних торгав в погашення кредитної заборгованості станом на 30 квітня 2015 року в сумі 69269 грн. 07 коп. (а.с.35-39).

Вказане рішення звернуто до виконання, але на даний момент не виконано, предмет іпотеки не реалізовано, борг за кредитним договором не погашено, що підтверджується копіями матеріалів виконавчого провадження № 52723032 (а.с.60-118).

Із змісту позовної заяви слідує, що в звязку з невиконанням вказаного судового рішення відповідачем та невиконання ним умов кредитного договору, станом на 15 листопада 2016 року Банком нарахована заборгованість, яка становить 117651,72 грн.. До вказаної заборгованості увійшли: 48106,29 грн. - сума заборгованості за договором; 17791,79 грн. - сума заборгованості за процентами; 583,55 грн. - заборгованість за комісією; 21767,19 грн. - сума пені станом на 15 листопада 2016 року; 25664,99 грн. - сума інфляційних витрат від прострочених сум заборгованості за кредитом; 3737,91 грн. - 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом, що підтверджується розрахунками позивача (а.с. 4-11).

Районний суд, посилаючись на наведені вимоги закону, умови договору, передбачені п.1.1 стосовно зобов'язання позичальника повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування коштами, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, що відповідає п.3.3.1 цього ж Договору, а також на пункти 5.2 та пункт 5.1 Договору, якими передбачено сплату пені та іншу відповідальність встановлену законом за невиконання умов договору, дійшов вірного висновку, про неналежне виконання позичальником ОСОБА_2, як положень закону так і умов договору, в звязку з чим кредитором ПАТ «Державний Ощадний банк України» обґрунтовано нарахована заборгованість.

Визначаючи суму заборгованості, районний суд правильно виходив з розрахунку наданого позивачем та зазначених в ньому складових та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2,117651 грн. 72 коп. кредитної заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми (а.с.4-11).

В судовому засіданні апеляційної інстанції, представник відповідача зазначала, що суд безпідставно не врахував її заяву про застосування позовної давності до нарахованої пені.

Проте, як вбачається з умов договору викладених в п. 7.8. сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобовязань позичальника, в тому числі щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені.

За вказаних обставин, підстави для застосування позовної давності до нарахованої пені відсутні. Інших доводів щодо правильності розрахунку кредитора відповідачем не зазначено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 вказує, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконується не з його вини. Стягнення заборгованості за оскаржуваним рішенням, є подвійним стягненням боргу, що протирічить вимогам закону.

З таким доводом не можна погодитись. Так, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, одночасне заявлення вимог про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки можливо у випадку, коли іпотекодержавцем, є інша особа ніж позичальник.

У справі яка розглядається позичальник є іпотекодавцем і вказані вимоги заявлені не одночасно.

Аналогічні правові позиції викладені в Постановах Верховного Суду України, зокрема у справі № 6-1080цс15 від 3 лютого 2016 року зазначено, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Враховуючи, що рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не виконано, про що свідчать матеріали виконавчого провадження, відсутні підстави вважати використання кредитором іншого способу захисту порушеного права, яким є стягнення кредитної заборгованості із боржника, подвійним стягненням, про що також правомірно зазначив суд.

Інших доводів, які б спростовували наведені висновки суду апеляційна скарга не містить.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення. Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, а також враховуючи додержання судом норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, дане рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту, а саме з 15 травня 2018 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

ОСОБА_4

ОСОБА_5