Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 295/1380/15-ц

провадження № 61-13009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач) - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року у складі судді Кузнєцова Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Жигановської О. С., Якухно О. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 1975 року батьками позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб, а 20 жовтня 1976 року рішенням виконавчого комітету Богунської районної Ради депутатів трудящих м. Житомира ОСОБА_7 виділено земельну ділянку на АДРЕСА_1 для будівництва одноквартирного житлового будинку. На зазначеній земельній ділянці батьки позивача побудували будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача, ОСОБА_8, правовстановлюючих документів на будинок за життя не оформила.

У 1987 році батько ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_5, а 28 березня 1989 року отримав свідоцтво на право особистої власності на будинок АДРЕСА_1

Позивач стверджував, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю його батьків, оскільки збудований у період їхнього шлюбу, на день смерті матері будинок був повністю придатний для проживання, в ньому було проведено опалення, електроосвітлення, телебачення та радіо, в будинку проживала їх сім'я.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько позивача, ОСОБА_7, помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яка складається із зазначеного будинку. Спадкоємцями ОСОБА_7 є позивач, дружина померлого, ОСОБА_5, та дочка померлого ОСОБА_6 З огляду на те, що спадковий будинок є спільною сумісною власністю померлих батька та матері позивача, розподіл часток між спадкоємцями відбувається з порушенням права позивача, оскільки Ѕ частка будинку не включається до обсягу спадщини і залишається за позивачем.

ОСОБА_4 стверджував, що прийняв спадщину після смерті матері, оскільки від народження до дня її смерті, так і протягом шести місяців після її смерті проживав у спірному будинку, користувався ним, допомагав по будинку та обробляти земельну ділянку, користувався всіма речами у будинку, в тому числі й майном матері. При цьому зазначав, що на день смерті матері був неповнолітнім, а тому не міг самостійно реалізувати свого права.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив встановити факт, що має юридичне значення: те, що будинок на АДРЕСА_1 за життя належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також визнати за ним право власності на Ѕ частину цього будинку.

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку в об'єкті права спільної сумісної власності.

У позовній заяві ОСОБА_5 зазначала, що з 29 листопада 1987 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. За час шлюбу вони за спільні кошти збудували спірний будинок, який введений в експлуатацію 28 березня 1989 року та свідоцтво про право власності на який отримав ОСОБА_7

Посилаючись на принцип спільності майна подружжя, рівності прав на майно, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що за позивачем не може бути визнано право власності на Ѕ частину будинку на АДРЕСА_1 як на спадкове майно, оскільки це майно не належало матері позивача, ОСОБА_8, на час її смерті. Свідоцтво про право власності на спірний будинок батько позивача ОСОБА_7 отримав лише в 1989 році, вже після смерті дружини. Відповідно не підлягають задоволенню і вимоги позивача про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності на праві спільної сумісної власності його батькам спірного будинку.

Відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 суди мотивували тим, що нею не доведено, що спірний будинок був побудований саме у період перебування її у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 за спільні кошти. Будівництво спірного будинку було розпочато та здійснювалось ще у період перебування ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 На момент смерті ОСОБА_8 будинок на АДРЕСА_1 мав певну ступінь готовності.

При цьому зазначено, що суд позбавлений можливості визначити точний обсяг спільно нажитого майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а саме тієї частини будинку, що була побудована у період їх перебування у зареєстрованому шлюбі. На запитання суду щодо можливого проведення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення ступеня готовності будинку станом на момент смерті ОСОБА_8 та на час реєстрації шлюбу ОСОБА_5 із ОСОБА_7 представник позивача за зустрічним позовом відповів, що не вважає за необхідне проведення такої експертизи, оскільки у складеному висновку судової будівельно-технічної експертизи від 02 жовтня 2015 року № 663/10.15, призначеної в цій справі, не надано точної відповіді на питання щодо встановлення року (років) будівництва спірного будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5, ОСОБА_9, відхилено, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому з приводу позовних вимог ОСОБА_4, що на час смерті ОСОБА_8 спірний будинок хоча і був закінчений будівництвом, проте не був прийнятий в експлуатацію, а тому не набув статусу житлового будинка в розумінні норм статей 100 - 102 ЦК УРСР. Ці обставини унеможливлюють визнання спірного будинка об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також об'єктом спадкування після смерті матері ОСОБА_4

З приводу зустрічних позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 663/10.15 від 02 жовтня 2015 року технічні показники (загальна та корисна площа, планування, кількість жилих кімнат та підсобних приміщень житлового будинку), вказані в акті від 04 жовтня 1988 року та в технічному паспорті № 15204, складеному станом на 17 серпня 1984 року, є ідентичними. В матеріалах справи відсутні технічні документи, які б вказували на проведення будь-яких будівельних робіт, в тому числі переобладнання, перепланування, прибудови чи надбудови, здійснені в період з 1984 року (рік складання технічного паспорта) до 1989 року (рік прийняття житлового будинку в експлуатацію згідно з актом).

При цьому виявлені при порівнянні технічної документації за 1984 та за 2016 роки незначні відмінності у площах кімнат будинку не свідчать про добудови чи переобладнання будинку за час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у шлюбі та не є доказом набуття спірного майна саме у цей період.

16 березня 2017 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та визнати за нею право власності на Ѕ частину в спільно нажитому майні подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - житловому будинку АДРЕСА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний будинок побудований ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі. Позивач за зустрічним позовом не заперечувала, що будівництво цього будинку розпочато ще до дати укладення їх шлюбу (до 1987 року), однак на момент укладення шлюбу існували лише стіни будинку, вікна, двері та дах, будинок був непридатним для проживання, в ньому були відсутні належні інженерно-технічні комунікації, електропостачання, водопостачання, каналізація, внутрішні оздоблювальні роботи, меблі, побутова техніка. Цей будинок як об'єкт нерухомого майна виник, був введений в експлуатацію та визнаний таким, що придатний для проживання, саме в період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5

ОСОБА_5, посилаючись на статтю 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, стверджувала, що спадкове майно після смерті ОСОБА_7 складається не з цілого будинку, а лише Ѕ його частини, інша Ѕ частина належить їй на праві спільної сумісної власності.

Разом із тим зазначала, що апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення, допустився припущення щодо технічної відповідності (ідентичності) будинку за матеріалами інвентаризації 1984 року та за матеріалами інвентаризації 2016 року. Проведеною судовою будівельно-технічною експертизою питання технічної відповідності будинку за матеріалами інвентаризації 1984 року та за матеріалами інвентаризації 2016 року не вирішувалося, а суд не володіє спеціальними знаннями у цій галузі і не може вирішувати таке питання.

Крім того, позивач за зустрічним позовом стверджувала, що суди вірно встановили, що будівництво спірного будинку розпочато в 1976 році, а закінчено в 1988, однак невірно застосували до спірних правовідносин Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ.

28 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких він просив касаційну скаргу відхилити та залишити в силі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

ОСОБА_4 стверджував, що позивач за зустрічним позовом не надала жодного доказу, що спірний будинок побудовано за час спільного проживання її та його батька, ОСОБА_7, та за їх спільні кошти. Сам по собі факт реєстрації права власності на житловий будинок ОСОБА_7 у період його шлюбу з ОСОБА_5 не є достатньою підставою для визнання цього будинку спільним сумісним майном подружжя.

Зазначав, що будівництво спірного будинку завершено в період шлюбу його батьків у 1984 році, з осені зазначеного року в ньому проживала їх сім'я. Уже після смерті його матері ОСОБА_5 заселилася до спірного будинку.

Заперечуючи проти доводів ОСОБА_5 про те, що спільний будинок побудований у період шлюбу її та ОСОБА_7, посилається на матеріали інвентарної справи, технічний паспорт будинку та висновок проведеної у справі будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, й про це свідчать матеріали справи, що 17 травня 1975 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_4 року у них народився син ОСОБА_4

20 жовтня 1976 року рішенням виконкому Богунської районної Ради депутатів трудящих м. Житомира № 477 ОСОБА_7 виділено земельну ділянку площею 600 кв. м на АДРЕСА_2 для будівництва одноквартирного житлового будинку.

На виділеній ОСОБА_7 земельній ділянці збудований будинок та 21 серпня 1984 року проведено його інвентаризацію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

29 листопада 1987 року ОСОБА_7 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5).

04 жовтня 1988 року будинок АДРЕСА_1 введено в експлуатацію, про що складено відповідний акт, який затверджений рішенням Виконавчого комітету Богунської районної Ради народних депутатів від 17 лютого 1989 року №42.

Згідно з актом про прийняття житлового будинку на АДРЕСА_1 в експлуатацію будівництво будинку було розпочато в жовтні 1976 року, а закінчено у вересні 1988 року.

28 березня 1989 року виконавчим комітетом Богунської районної Ради народних депутатів м. Житомира ОСОБА_7 видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок НОМЕР_1, який розташований на АДРЕСА_1.

На підставі цього свідоцтва 29 березня 1989 року Житомирським міжміським бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію права власності на зазначений будинок за ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частини перша - третя статті 10 ЦПК України 2004 року). Змістовно близькі приписи закріплені і в частинах першій - третій статті 12 ЦПК України в чинній редакції.

Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті (частина друга статті 27 ЦПК України 2004 року). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 131 ЦПК України у чинній редакції.

Розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 не надала суду доказів на підтвердження фактунабуття житлового будинку АДРЕСА_1 нею та ОСОБА_7 у період перебування їх у шлюбі.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок введений в експлуатацію та визнаний таким, що придатний для проживання саме в період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а також про відсутність у суду апеляційної інстанції спеціальних знань, необхідних для вирішення питання про технічну відповідність чи невідповідність будинку за матеріалами інвентаризацій, висновків судів не спростовують та на законність оскаржуваних рішень не впливають.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З інших підстав судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржувалися.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Житомира від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик