№ 242/934/18
№ 4-с/242/9/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2018 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого судді Пирогової Л.В., секретар судового засідання Клименко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Кучерук Наталії Павлівни, заінтересована особа: ОСОБА_3,

за участю заявника ОСОБА_1, заінтересованої особи ОСОБА_3,-

ВСТАНОВИВ:

27.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Кучерук Н.П.. В обґрунтування свої вимог зазначив, що він є власником автомобіля марки Hyundai (кузов седан), 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_2. У вересні 2017 року він звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в Донецької області №1444, з метою зняття транспортного засобу з обліку. Однак отримав відмову, оскільки на транспортний засіб накладено арешт. У жовтні він звернувся до Селидівського МВДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою від 10.10.2017 року щодо надання інформації з приводу накладення арешту на майно. На теперішній час заборгованість за виконавчим листом сплачена ним повністю, а тому відсутня загроза невиконання судового рішення. Вважає, що підстави застосування заходу у виді накладення арешту майна відсутні, просив суд поновити строк для оскарження постанови про арешт майна боржника; постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.04.2016 року ВП №9865887 старшого державного виконавця Селидівського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області скасувати; зобов'язати державного виконавця Селидівського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області зняти арешт та заборону здійснювати відчуження зі всього майна, що йому належить, в тому числі з автомобіля марки Hyundai (кузов седан), 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_2.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав вимоги скарги та просив скасувати постанову про арешт транспортного засобу.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти вимог скарги та пояснила, що боржник ніде не працює, не має постійного доходу, аліменти регулярно не сплачує. Заборгованість по аліментах він погасив з тієї причини, що хотів продати автомобіль. Якщо арешт з транспортного засобу буде знято, це утруднить виконання рішення щодо стягнення аліментів.

Представник Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не з,явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду відзив на скаргу, в якій просив відмовити у задоволенні скарги та розглянути справу без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення стягувача та боржника, дійшов до наступних висновків.

ОСОБА_1 в обґрунтування пропуску строку звернення до суду із скаргою зазначав, що він лише 21.02.2018 року отримав постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.04.2016 року ВП №9865887.

Враховуючи вимоги ст. 127 ЦПК України, згідно якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення, та враховуючи зазначені причини пропуску звернення до суду із відповідною скаргою, суд вважає за необхідне поновити заявнику строк звернення із відповідною скаргою до суду та розглянути дану скаргу.

Суд, заслухавши пояснення боржника та стягувача, дослідивши матеріали скарги і наданий представником Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відзив, приходить до переконання, що скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що у Селидівському МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області на виконанні перебуває виконавчий лист №2-2383, виданий 17.10.2008 року Селидівським міським судом у Донецькій області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

24.10.2008 року державним виконавцем Селидівського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2383 (ВП №9865887).

У період з 15.06.2016 року по 09.10.2016 року з боржника утримувались аліменти.

Станом на 26.10.2017 року заборгованість по аліментам склала 12267,97 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Селидівського МУЮ від 13.04.2016 року на все рухоме майно боржника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, накладено арешт та заборону здійснювати відчуження.

Постанову про накладення арешту на майно боржника було винесено державним виконавцем на підставі п. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» з метою забезпечення виконання рішення суду, виконання якого буде тривати до 19.11.2024 року.

Станом на 01.05.2018 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 5795,34 грн., про що свідчить довідка надана Селидівським МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право на звернення із скаргою до суду, згідно якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником автомобіля марки Hyundai (кузов седан), 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_2, на який накладено арешт у зв'язку із виконанням виконавчого листа №2-2383.

Згідно із ст.. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Так, статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено заходи примусового виконання рішень, якими є :

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст..13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Так, судом встановлено, що з метою забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на дитину ОСОБА_4, 2006 року народження, державним виконавцем накладено арешт на все рухоме майно боржника, про що складено відповідну постанову від 13.04.2016 року ВП №9865887.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови зняття арешту з майна.

Так, згідно з ч. 1 зазначеної статті Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов'язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

В даному випадку, боржник є власником рухомого майна на яке накладено арешт, а тому ч. 1 та 2 зазначеної статті на його не розповсюджується.

Також, ОСОБА_1 зазначав, що заборгованість за виконавчим листом сплачена повністю, а тому відсутня загроза невиконання судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Частина 4 зазначеної статті визначає підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Так, підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплачував аліменти не у повному обсязі та станом на час звернення із заявою до Селидівського МВ ДВС ГУТЮ у Донецькій області про зняття арешту з майна, мав заборгованість у розмірі 12267,97 грн., та станом на час розгляду скарги заборгованість складає 5795,34 грн.

Таким чином, у державного виконавця на час розгляду заяви ОСОБА_1 про зняття арешту з рухомого майна були відсутні підстави для зняття арешту.

Крім того, надані суду докази не містять інформації з приводу відмови ОСОБА_1 у знятті арешту, оскільки заява ОСОБА_1 про зняття арешту датована 10.10.2017 року, разом з тим, державний виконавець розглянув звернення ОСОБА_1 від 11.10.2017 року та від 15.10.2017 року.

Інших належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 відмовлено у знятті арешту суду не надано.

Крім того, в судовому засіданні заявник не оскаржує дії державного виконавця, що має бути предметом розгляду в розумінні ст.. 447 ЦПК України, а фактично звертається до суду із вимогою про захист свого майнового права, тобто дії, яка порушує його право на користування майном, а тому суд дійшов висновку, що скарга не обґрунтована та задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною.

Суд вважає, за необхідне роз'яснити ОСОБА_1 його право передбачене ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яке передбачає, що погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника є підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини та у разі винесення постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби про відмову у знятті арешту він має право звернутись до суду у порядку визначеному ст. 447 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 260, 268, 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 поновити строк звернення зі скаргою до суду на дії (бездіяльність) державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Кучерук Наталії Павлівни.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Кучерук Наталії Павлівни, заінтересована особа: ОСОБА_3 -відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому цієї ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 16.05.2018 року.

Суддя Л.В.Пирогова