Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 361/6384/16-ц

провадження № 61-8120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року у складі колегії суддів:

Данілова О. М., Мережко М. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від

17 вересня 2016 року, виданого Броварською районною державною нотаріальною конторою.

У вищезазначеному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_6., яка фактично в спірному будинку не проживає більше одного року та ОСОБА_5, який тривалий час у будинку не проживав, проте, у липні 2016 року вселився, проживає, однак веде аморальний спосіб життя та чинить шкоду будинку. Комунальні послуги відповідачі не сплачують.

23 вересня 2016 року ОСОБА_4 надіслала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 листа з проханням звільнити вищезазначений житловий будинок, виселитися з нього та знятися з реєстрації місця проживання в строк до 02 жовтня 2016 року.

Однак, відповідачі проігнорували дане прохання.

ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Виселити ОСОБА_5 зі спірного житлового будинку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задоволено.

Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 із житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 була прописана в спірному житловому будинку до виникнення спору між сторонами, на даний час проживає разом з чоловіком в селі Літки, Броварського району Київської області, та тривалий час не проживає та не користується спірним будинком, а саме з 2015 року.

Крім цього, відповідач ОСОБА_6 не є членом сім'ї власника будинку, угоди між нею та позивачем про безоплатне користування жилим приміщенням не укладено, а тому відсутні правові підстави для користування нею спірним житловим приміщенням.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_5 із спірного житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що є реальна небезпека порушення прав власності позивача.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували не проживання відповідачів за місцем реєстрації понад один рік, а також завдання шкоди будинку зі сторони ОСОБА_11

17 листопада 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 через засоби поштового звʼязку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 30 жовтня

2017 року та залишити в силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі тривалий час не проживають у АДРЕСА_1.

Позивач є власником спірного житлового будинку, відповідачі порушують її право на користування особистою власністю, без відповідних правових підстав будучи зареєстровані в спірному будинку, не проживають у ньому і тому є необхідність захисту права власності позивача шляхом виселення відповідачів із будинку за вказаною адресою без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до розділу 6 «Прикінцеві положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 року, № 31, стаття 545), опублікованим у газеті «Голос України».

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 30 листопада

2017 року «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

У березні 2018 року справа № 361/6384/16-ц надійшла до Верховного Суду.

17 березня 2018 року представником ОСОБА_6 - ОСОБА_12 через засоби поштового звʼязку подало до Верховного Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року - без змін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення хвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 116 ЖК Української РСР встановлено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР та частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Колегія Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки звертаючи до суду з цим позовом, ОСОБА_4 не надала, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували не проживання відповідачів за місцем реєстрації понад один рік, а також завдання шкоди будинку зі сторони ОСОБА_5

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська