Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у. № 315/290/15
Провадження № 22-ц/778/536/18 Головуючий у 1-й інстанції: Телегуз С.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

секретар Бурима В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, посилаючи на те, що 23.08.2013 року сторони уклали договір позики коштів, згідно якому вона надала відповідачу 5 000 доларів США зі строком повернення до 30.08.2013року, що підтверджується відповідною. На час предявлення позову розмір боргу за курсом НБУ становить 110 000 грн. Посилаючись на те, що позичальник взяті на себе зобовязання не виконав, борг не повернув, просила суд в порядку ст.ст.1046, 1049 ЦК України стягнути з нього частину боргу у розмірі 70 000 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 забргованість за договором позики в сумі 70 000 грн., а також 700 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 зазначає, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Кошти, отримані за договором позики від 23.08.2013 року були повернуті кредитору 22.01.2014р., що підтверджується розпискою ОСОБА_4 та встановлено судовим рішенням в іншій справі, яким заборгованість за цим договором вже стягнута. Вважає, що розписка про отримання позичальником грошових коштів не містить інформації щодо розміру боргового зобовязання, оскільки в ній не зазначено в якій саме іноземній валюті надавався борг, а є тільки посилання на умовні одиниці.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач ОСОБА_3 в своєму відзиві від 10 січня 2018 року зазначала, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Наявність невиконаного відповідачем боргового зобовязання підтверджується відповідною розпискою, оригінал якої знаходиться у позикодавця. Судовим рішенням у іншій справі вказаний борг не стягувався, оскільки предметом спору між сторонами був інший договір позики від 22 січня 2014 року. Вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в позику передавалися саме долари США, оскільки ця обставина не заперечувалася представниками відповідача у суді першої інстанції.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_4 і його представник ОСОБА_5 не зявилися, повістки про виклик у судове засідання ОСОБА_4 вручена 13.03.2018 року (а.с.200), ОСОБА_6 07.03.2018 року (а.с.201), що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів визнала причини неявки відповідача і його представника в засідання апеляційного суду неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по скуті.

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 01.11.2017 року головуючим суддею визначено суддю Трофимову Д.А., склад колегії суддів Крилова О.В. та Кухар С.В. ( а.с.141).

У звязку із тривалою хворобою судді-доповідача ОСОБА_7 розпорядженням керівника апарату суду від 17.05.2018р. №361 відповідно до ч.7 ст.33 ЦПК України призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого головуючим суддею визначено суддю Кочеткову І.В., склад колегії суддів Крилова О.В. та Кухар С.В.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018р. справу прийнято до провадження головуючого судді (судді-доповідача) Кочеткової І.В.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення представника позивача ОСОБА_8, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти, отримані 23 серпня 2013 року за укладеним з позивачем договором позики в установлений строк не повернув, правовими наслідками чого відповідно до ст. ст. 1046, 1047, ч. 1 ст. 1049, ст. 1051 ЦК України та умов договору є стягнення з нього суми боргу 70 000 грн.

Фактичні обставини встановлені судом повно та об'єктивно, підтверджуються належними і допустимими доказами, спір вирішено у відповідності до вимог матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Суд, вирішуючи спір, встановив, що ОСОБА_4 є боржником, а ОСОБА_3 кредитором, і визнав, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, які регулюються ст.ст.1046-1050 ЦК України. Для визначення факту укладення договору та його юридичної природи, умов договору суд дослідив розписку від 23.08.2013 р., якій оцінку дав відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

У відповідності до ст.ст.83, 95,96 ЦПК України оригінал розписки був досліджений судом апеляційної інстанції і після дослідження судом повернуті позивачу, а засвідчена суддею-доповідачем копія приєднана до матеріалів справи ( а.с.209 ).

Із наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що 23 серпня 2013 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 000 умовних одиниць, які зобовязується повернути до 30 серпня 2013 року (а.с.5, 209).

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі відповідач і його представники не оспорювали факт написання вказаної розписки позичальником ОСОБА_4

Умови укладеної між сторонами угоди відповідають умовам договору позики і є належною підставою у розумінні норм ст.11 Цивільного Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Доводи апеляційної скарги про те, що в тексті розписки не зазначено про валюту грошового зобовязання, а тому вона не може бути належним доказом на підтвердження факту укладання договору позики в доларах США є неспроможними.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України однією з загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

В силу приписів частини 1 ст. 7 Цивільного кодексу України, звичаєм ділового обороту є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у сфері ділового обороту.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Не зазначення в розписці, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України ( в редакції закону на час вирішення спору судом першої інстанції) є обов'язковою для судів.

Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов'язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави.

Ні в письмових запереченнях у суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі представники відповідача не спростовували і не заперечували, що предметом позики були долари США, а тому підстав для висновку про недоведеність позовних вимог по справі не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість за цією розпискою повернута, що підтверджується іншою розпискою, написаною ОСОБА_4, і що сума боргу вже стягнута іншим судовим рішенням є неспроможними і належними та допустимими доказами не підтверджується.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

В матеріалах справи відсутня будь-яка розписка ОСОБА_4 про повернення ним боргу. Оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця, що спростовує доводи боржника про припинення боргових зобовязань.

Як вбачається із рішення суду від 26 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, предметом спору у тій справі було повернення боргу за договором позики від 22 січня 2014 року, тоді як у цій справі йдеться про боргові зобовязання ОСОБА_4 від 23 серпня 2013 року.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про недоведеність отримання ним коштів у борг саме на умовах договору позики, ґрунтуються на формальних міркуваннях та не підтверджені належними доказами.

Так, фраза у розписці від 23.08.2013 р. «я, ОСОБА_4, дані паспорту, взяв у ОСОБА_3 суму у розмірі 5 000 у.о., зобовязуюсь віддати до 30.08.2013 р.» свідчить про закінчену дію, тобто отримання грошових коштів на час написання розписки та зобовязання повернути ці кошти.

Наявність будь-яких інших зобов'язань між сторонами відповідачем не доведено, а судом не встановлено, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. Тому доводи відповідача про те,що складанням розписки сторонами були оформлені інші правовідносини, судом обґрунтовано визнані такими, що не відповідають встановленим обставинам та наявним у справі доказам.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, ст.ст. 1047,1051 ЦК України, ст.ст.57,58,59 ЦПК України суд обґрунтовано виходив з того, що розписка ОСОБА_4 від 23.08.2013 р. є належним підтвердженням укладення між сторонами договору позики та його умов.

Оскільки у визначений договором строк, до 30 серпня 2013 року, позичальник своїх договірних зобов'язань не виконав, суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України ( в редакції закону на час вирішення спору) стягнув частину заборгованість у розмірі, визначеному позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем заявлена вимога про стягнення не всієї суми боргу, а тільки частини боргу, не свідчать про часткове виконання позичальником своїх зобовязань або про безгрошовість боргової розписки. Як зазначав представник позивача у своїх запереченнях на апеляційну скаргу, останнім заявлено вимогу про стягнення частини боргу, оскільки не вистачало коштів сплатити судовий збір за вимогами про стягнення всієї суми заборгованості.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: