Провадження № 22-ц/779/496/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк - Рокетської С.В, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів банківських послуг, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухваленого головуючим суддею Татаріновою О.А. 05 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2016 року представник ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із позовом про захист прав споживачів банківських послуг, в якому просив визнати недійсним кредитний договір IFIWGA від 28.07.2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 з моменту укладення, судові витрати покласти на відповідача.

На обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_2 посилався на те, що 28.07.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір IFIWGA на видачу кредиту у доларах США із сплатою 15%. На думку представника позивача, умови кредитного договору є несправедливими. Зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника. Крім того, позивач вказав, що банком в порушення ст. 11,15 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.1, 2.4, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (Постанова НБУ № 168 від 10.05.2007р.), не надавалось позичальникам до моменту укладення договору письмової довідки для ознайомлення із необхідною, доступною, достовірною, повною та своєчасною інформацією про умови кредитування та іншу передбачену законом інформацію. Тому договір є укладеним з порушенням закону та не відповідає внутрішній волі позичальника, що дає підстави визнати його недійсним із моменту укладення.

30.11.2017 року представник позивач збільшив позовні вимоги (а.с. 66), доповнивши позов новою підставою. Зокрема зазначив, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним також через те, що містить положення про сплату щомісячної винагороди (комісії) за резервування, що є порушенням Законів України «Про національний банк України», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» «Про банки та банківську діяльність» Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», Закону України «Про захист прав споживачів». Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач була ознайомлена із умовами Кредитного договору та Додаткової угоди до нього, які ОСОБА_2 погодила своїм підписом, та цим самим прийняла на себе відповідні зобов'язання щодо виконання його умов. Представником відповідача надано банківську ліцензію, а тому суд першої інстанції вважав, що банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу. Договором встановлена сплата винагороди за надання фінансового інструменту, страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, сплата страхових платежів у випадах та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту, винагорода за резервування ресурсів, тобто зазначені сплати та визначений перелік послуг не є прихованими, а тому в даному випадку обставини, викладені в правовій позиції ВСУ 6-1746 цс16 від 16.11.2016 року, не є тотожними. Позивач тривалий час виплачувала кредит, добровільно виконувалися умови кредитного договору, що свідчить про те, що вона їх визнавала; доказів, що спростовують зазначене, позивачем суду не надано.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилалася на неправильне встановлення обставин справи, що є порушенням норм процесуального права. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що умови укладеного між нею та відповідачем договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду позичальника. На день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив 1 долар США - 5,05грн, а на сьогоднішній день становить 30 грн, тому існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, судом не враховано, що відповідно до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Позивачка вважає, що нарахована Банком комісія за резервування, тобто за послугу, що супроводжує кредит, а саме за компенсацію супутніх послух банку за рахунок позивача є незаконною. Посилаючись на вищенаведене, просила рішення суду скасувати та винести постанову, якою позов задовольнити.

Станом на час розгляду справи у Апеляційному суду відповідач не подав відзив на апеляційну скаргу.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. доводи апеляційної скарги заперечила, вважаючи рішення суду законним, просила залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № IFIWGA, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк з 25.07.2008р. по 25.07.2015р. включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 19061,36 доларів США на наступні цілі: у розмірі 17703,92 доларів США на споживчі цілі, з них 17000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 510 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 104,82 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 89,10 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1357,44 доларів США на сплату страхових платежів у випадах та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.7.2 даного договору (а.с.4-5).

Банк виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредит, що підтверджується копією ордеру-розпорядження № 1 від 28.07.2008 року та копією касового ордеру від 28.07.2008 року (а.с.82,83).

27.02.2009 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № IFIWGA від 25.07.2008 року 27.02.2009 року (а.с.77), відповідно до якої п.8.1 кредитного договору викладено в наступній редакції: банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25.07.2008р. по 26.07.2023р. включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 19061,36 доларів США на наступні цілі: у розмірі 17703,92 доларів США на споживчі цілі, з них 17000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 510 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 104,82 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 89,10 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1357,44 доларів США на сплату страхових платежів у випадах та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Позивач була ознайомлена із додатком №1 до кредитного договору № IFIWGA від 25.07.2008 «загальна вартість кредиту», в якому зазначено суму кредиту, умови кредитування, валюта, річна процентна ставка, щомісячна винагорода за резервування ресурсів, разова винагорода за надання фінансового інструменту, % від суми наданого кредиту, а також зазначено про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник, про що свідчить підпис позивача на додатку (а.с.5 на звороті).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов'язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами (пункти 2 та 3 статті 5 Декрету).

Підпунктами «в», «г» пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до пункту 1.5 «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач на час укладення спірних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Крім цього, відповідно до пункту 106 листа Національного банку України від 06 лютого 2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» ЗАТ КБ «ПриватБанк» (далі у зв'язку із зміною форми господарського товариства - ПАТ КБ «Приватбанк») входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15 лютого 2011 року № 3024-VI є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати у кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом про захист прав споживачів банківських послуг, позивач посилалася, зокрема на те, що нарахована Банком комісія за резервування, тобто за послугу, що супроводжує кредит, а саме за компенсацію супутніх послух банку за рахунок позивача, є незаконною.

У розділі 4 «Резервування ресурсів» договору визначено, що резервування банком ресурсів у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) до цього договору надає позичальнику право на їх використання, за яке позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, визначеному у пункті 8.1. договору.

Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору позивач сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно розділу 4 «Резервування ресурсів» договору визначено з самого початку суми, які підлягають сплаті за резервування, а отже, позивач до підписання договору та додатків до нього не відмовився від укладення кредитного договору. Визначення вказаної винагороди не суперечило Правилам НБУ та нормам статті 11 Закону (у редакції на час укладення кредитного договору).

Відповідно до пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону № 3795-XVII дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Оскільки кредитний договір укладено 28 липня 2008 року, а зміни Законом № 3795-XVII до частини восьмої статті 11 Закону було внесено тільки 22 вересня 2011 року, то згідно пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону № 3795-XVII та частини другої статті 5 ЦК України, частина восьма статті 11 Закону не підлягала застосуванню при вирішенні спору. Тому доводи касаційної скарги про несправедливі умови про встановлення винагороди за резервування кредитних ресурсів, є необґрунтованими. Про це зазначено в Постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року, ухваленій у справі № 303/6091/15-ц.

З урахування викладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного та графік погашення кредиту, які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Посилання апелянта на те, що кредитний договір є несправедливим в частині надання кредиту в доларах США, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним. Зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мала можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 14 травня 2018 року.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк