АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 травня 2018 року

м. Харків

справа № 617/651/17

провадження № 22-ц/790/2409/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Коваленко І.П.,

учасники справи:

позивача - ОСОБА_1,

відповідач - Різниківська сільська рада Вовчанського району Харківської області,

треті особи - відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області, ОСОБА_3,

розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Різниківської сільської ради Вовчанського району Харківської області, треті особи: відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області, ухвалене 14 лютого 2018 року, під головуванням судді Глоба М.М., в залі суду в місті Вовчанську,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Різниківської сільської ради Вовчанського району Харківської області (далі - Рада), третя особа: відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області, про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначив, що на підставі рішення № 28 ХІ сесії ХХІІІ скликання ради від 14 березня 2000 року йому було виділено земельну ділянку загальною площею 2 га в постійне користування за межами населеного пункту із земель державного резерву вищевказаної сільської ради. 18 лютого 2004 року голова Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області керуючись п. 12 перехідних положень та ст. ст. 17, 81, 118, 121, 186 ЗК України, Закону України «Про особисте селянське господарство» надав на підставі його заяви та заяв інших працівників та пенсіонерів (соціальної сфери) Дозвіл на розробку проекту приватизації земельних ділянок, для передачі їм безкоштовно у приватну власність, земельну ділянку загальною площею 55,5 га, для ведення особистого селянського господарства, за межами населених пунктів на території Ради. 15 червня 2004 року відповідно до Довідки Вовчанського районного відділу земельних ресурсів ГУ Земельних ресурсів Харківської області «Про присвоєння кадастрових номерів власника земельних ділянок (соціальна сфера) на території Ради» працівникам та пенсіонерам (соціальної сфери) були присвоєні кадастрові номери з номерами земельних ділянок, кадастровий номер НОМЕР_1, земельна ділянка за № 11 присвоєна ОСОБА_1 У вищезазначеному дозволі райдержадміністрації йому, а також працівникам та пенсіонерам (соціальної сфери) було рекомендовано звернутися для розробки проекту до землевпорядних організацій, які мають відповідну ліцензію на проведення цих робіт, але коли вони звернулися до землевпорядної організації щодо розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), всім працівникам та пенсіонерам (соціальної сфери) було відмовлено на підставі Наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 06.11.2015 року № 3217-сг «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» в зв'язку з тим, що земельна ділянка загальною площею 55,5 га на якій розташований кадастровий номер ОСОБА_1 та кадастрові номера інших громадян (соціальної сфери) сформована з іншим кадастровим номером НОМЕР_2 із земель державної власності сільськогосподарського призначення та надана ОСОБА_3 для подальшого оформлення права оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства. ОСОБА_1 та його представник неодноразово звертались до ГУ Держгеокадастру України у Харківській області, державного кадастрового реєстратора у Вовчанському районі Харківської області з приводу надання роз'яснень щодо появи вищевказаного наказу Головного управління Держеокадастру у Харківській області від 06 листопада 2015 року № 3217 - сг та з приводу не затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3, але законних та обґрунтованих відповідей ОСОБА_1 не отримав.

Просив визнати за ним, ОСОБА_1, право приватної власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, загальною площею 2 га, цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів на території Ради.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Різниківської сільської ради Вовчанського району Харківської області, треті особи: відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не були досліджені усі докази, надані позивачем, не наведено мотивів з яких суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Також судом першої інстанції були порушені норми Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних прав. Зазначає, що на даний час він позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на земельну ділянку згідно чинного законодавства. Посилається на обставини, які були викладені в позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ради № 28 ХІ сесії ХХІІІ скликання від 14 березня 2000 року ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку загальною площею 2 га в постійне користування за межами населеного пункту із земель державного резерву Ради (а.с. 8).

18 лютого 2004 року за № 01-32/613 Вовчанська районна державна адміністрація Харківської області надала дозвіл на розробку проекту приватизації земельних ділянок, для передачі безкоштовно у приватну власність громадянам, у кількості 28 чоловік (у т. ч. ОСОБА_1) згідно списку, загальною площею 55,5 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Ради, для ведення особистого селянського господарства. ОСОБА_1 та іншим працівникам соціальної сфери було запропоновано звернутися до землевпорядних організацій для розробки проекту приватизації земельних ділянок (а.с. 9).

Як вбачається з довідки начальника відділу земельних ресурсів від 15 червня 2004 року земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_1 було присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не набув права власності чи права користування на спірну земельну ділянку.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Земельним кодексом України.

Так, в силу положень ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про особисте селянське господарство» для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. "а" ч.3 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином, частина 3 ст. 22 ЗК України надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення,до яких належать сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя.

Відповідно до ст. 33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до абз.1 ч.7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га.

Крім того, ч. 4 ст. 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Головне управління Держгеокадастру у Харківський області згідно положень ч.4 ст. 122 ЗК України є територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Безпосередньо затвердження проектів землеустрою входить до повноважень ГУ ДГК.

В Україні, починаючи з введення у 1992 р. інституту права приватної власності на землю і до 1 січня 2013 р. основним документом, який посвідчував право власності на земельні ділянки, був державний акт на право власності на землю (на земельну ділянку). Згідно зі ст.ст. 125 і 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною до 2 травня 2009 р.), право власності посвідчувалося лише державним актом.

Згідно ст. 125 ЗК України в редакції, що дійсна на цей час, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 13 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів того, що у встановленому законом порядку набув право власності на земельну ділянку, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на земельну ділянку.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року», Першого протоколу і протоколів № №2, 4, 7 і 11 Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, та інших рішень з цього приводу, визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймі «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства»майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Разом з тим статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Зазначеним вище нормами права визначено порядок оформлення права власності на земельну ділянку.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Якщо позивач не згоден з бездіяльністю органів державної влади, з їх рішеннями, ухваленими на користь інших осіб, свої виправдані очікування на отримання у власність земельної ділянки він може захистити у прийнятний, визначений законом спосіб.

Обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка переглядається, істотно різняться, тому рішення у цих справах не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка переглядається.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 травня 2018 року.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

І.П. Коваленко