Справа № 357/6421/17 Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/1766/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 26 29.05.2018
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Київ

справа № 357/6421/17

провадження № 22-ц/780/1766/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Гуля В.В., Сліпченка О.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у складі судді Бондаренко О.В., про стягнення боргу за договором позики, повний текст складений 29.09.2017 року,

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України:

пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 07.02.2017 року він передав відповідачці ОСОБА_5 в борг 18578 грн. з терміном повернення позики до 01 червня 2017 року, на підтвердження чого між сторонами було укладено договір позики у простій письмовій формі у вигляді розписки.

Оскільки, відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконала, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу в розмірі 18578 грн. та судовий збір у сумі 640 грн.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала та пояснила, що вона дійсно писала розписку, однак під примусом позивача. Зазначила, що працювала у позивача продавцем у магазині близько року і шести місяців без оформлення трудової книжки, після проведення ревізії у магазині було виявлено недостачу за останні два місці в розмірі 50 000 грн., з яких 18578 грн. за її роботу. Оскільки позивач погрожував їй по телефону та вимагав щоб вона написала розписку, вона приїхала до магазину 07.02.2017 року і в присутності дружини позивача написала розписку.

Рішенням Білоцеркіського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 07 лютого 2017 року в розмірі 18578 грн., а також судовий збір в розмірі 640 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, які мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема в обґрунтування скарги зазначила, що судом не взято до уваги пояснення які вона надавала щодо примусу написання розписки та того, що ніяких коштів вона від позивача не отримувала, а отже рішення суду винесено з порушенням статті 264 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався ст. 526 ЦК України.

З вказаним висновком суду першої інстанції погоджується і судова колегія, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 07 лютого 2017 року між позивачем у вказаній справі ОСОБА_4 та відповідачем у справі ОСОБА_5 було укладено договір позики за умовами якого позивач передав, а відповідач отримала у борг грошову суму в розмірі 18578 грн. та зобов'язалась повернути їх до 01 червня 2017 року.

У зазначений строк ОСОБА_5 грошові кошти у повному обсязі не повернула, внаслідок чого порушила прийняті на себе обов'язки встановлені договором.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст. 207 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі №6-63 цс13.

З оригіналу розписки виданої 07 лютого 2017 року ОСОБА_5 вбачається, що вона зобов'язується повернути ОСОБА_4 борг в сумі 18578 грн. до 01 червня 2017 року (а.с.4).

Також колегія суддів враховує, що наявність у позивача розписки згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4, оскільки позивач на підтвердження своїх вимог надав достатні та допустимі докази про укладення договору позики між ним та відповідачкою а також наявність не виконаного зобов'язання у ОСОБА_5 перед ним.

Доводи апелянта про те, що додана до матеріалів позовної заяви розписка від 07 лютого 2017 року написана у зв'язку із погрозами на її адресу, під примусом і кошти нею не отримувались, є недоведеними виходячи з такого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз'яснює пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем, не надано суду належних і допустимих доказів, на підтвердження обставин того, що даний правочин у вигляді договору позики було вчинено під впливом насильства або погрози.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для її скасування.

Керуючись ст.ст. 7, 369, 374, 375, 381,389 ЦПК України, Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий : І.В.Іванова

Судді :

Гуль В.В.

Сліпченко О.І.