Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 127/13998/17

провадження № 61-11716св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивачі: кредитна спілка «Істок», ОСОБА_4,

представник кредитної спілки «Істок» - Колеснік Валерій Михайлович,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_4, кредитна спілка «Істок»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року у складі судді Вохмінової О. С. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року кредитна спілка «Істок» (далі - КС «Істок») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2016 року між КС «Істок» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 25 тис. грн на строк до 02 червня 2017 року, із відсотковою ставкою за користування кредитом - 0,001 % річних (пункт 2.5). Плата за надання кредиту становить 40,999% щорічно (пункт 2.7). Загальна вартість кредиту для позичальника складається з нарахованих відсотків, плати та витрат, які понесе кредитор на повернення простроченої заборгованості у разі її виникнення. Плата за надання кредиту встановлена відповідно до статті 19, частини другої статті 21 Закону України «Про кредитні спілки», пункту 5.1 Статуту кредитної спілки, пункту 2.7 договору. У позові зазначено, що кредитна спілка виконала умови кредитного договору, однак відповідач використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання. Остання оплата була здійснена 07 березня 2017 року.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов пунктів 6.1, 6.2 кредитного договору йому був направлений за адресою місця реєстрації лист-попередження про наявність заборгованості з вимогою про погашення кредиту, однак в усній формі відповідач повідомив, що заборгованість погашати не буде. КС «Істок» зазначала, що станом на 30 червня 2017 року заборгованість ОСОБА_4 перед спілкою становить 9 020 грн 98 коп., яка складається із: тіла неповернутого кредиту - 6 364 грн 84 коп., плати за надання кредиту - 2 415 грн 09 коп., суми відсотків за користування кредитом - 26 коп., суми інфляційних нарахувань - 193 грн 16 коп. та 3 % річних - 47 грн 63 коп.

Ураховуючи викладене, КС «Істок» просила суд стягнути з ОСОБА_4 суму кредитної заборгованості у розмірі 9 020 грн 98 коп.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до

КС «Істок» про захист прав споживачів та зобов'язання вчинити дії.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він погодився отримати кредит у КС «Істок» на вигідних умовах, а саме - за ставкою 0,001 % річних, однак не звернув уваги на те, що пунктом 2.7 договору було передбачено плату за надання кредиту в розмірі 40,999 % щорічно. Одночасно із підписанням кредитного договору від 03 червня 2016 року він підписав додатковий договір,

в пункті 1 якого передбачено внесення змін до пункту 2.7 основного договору і зазначено, що плата за надання кредиту становить 163,9 % щорічно.

Вважав, що плата за надання кредиту у розмірі 40,999 % не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин він повинен був сплачувати значно менші суми щомісячних платежів (без включення в них плати за надання кредиту), а оскільки він сплатив всього 26 442 грн, то повністю погасив кредит і відсотки за нього.

Крім того, зазначив, що Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року, статтею 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пункт 15 та встановлено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, в тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Ураховуючи те, що він є військовослужбовцем, просив суд зобов'язати КС «Істок» не нараховувати йому плату за надання кредиту за договором від 03 червня

2016 року, а раніше сплачену плату за надання кредиту зарахувати як погашення заборгованості за тілом кредиту, а також просив стягнути з КС «Істок» на його користь судові витрати у розмірі 2 тис. грн за надання правової допомоги.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада

2017 року позов КС «Істок» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь

КС «Істок» суму боргу за кредитним договором від 03 червня 2016 року у розмірі 9 020 грн 98 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, щопунктом 2.7 кредитного договору визначена плата за надання споживчих коштів, а такі дії кредитної спілки є фінансовою послугою, тому визначення плати за надання кредиту є законним. Крім того, суд врахував, що статтями 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно. ОСОБА_4 є членом кредитної спілки з 2008 року, він був ознайомлений із Положенням та Статутом кредитної спілки, зобов`язувався виконувати їх умови і сплачував пайові внески. Також він був ознайомлений з умовами договору, його сукупною вартістю, і погодився, що вартість в договорі чітко визначена і є прийнятною. Таким чином, підстав для визнання пункту 2.7 кредитного договору нікчемним немає.

Також ОСОБА_4 є військовослужбовцем, має статус учасника бойових дій, тому на нього поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».Указ про демобілізацію шостої черги мобілізованих було видано 26 вересня 2016 року, згідно з яким у жовтні закінчилось звільнення в запас військовослужбовців за призовом під час мобілізації на особливий період. Таким чином, на момент укладення кредитного договору, а також в період його дії і виконання позичальником ОСОБА_4, особливий період в Україні не діяв, тому підстави для звільнення позичальника від сплати відсотків і плати за надання кредиту відсутні.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_6, залишено без задоволення.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Районним судом зроблені вірні висновки відносно того, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього на користь КС «Істок».

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, то на момент укладення кредитного договору, а також в період його дії і виконання позичальником, особливий період в Україні не діяв, тому відсутні підстави для звільнення останнього від сплати відсотків і плати за надання кредиту.

У касаційнійскарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову КС «Істок» відмовити, зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи. Посилався на те, що він не погоджується з висновком судів про те, що плата за надання кредиту є фінансовою послугою, а відтак умова її встановлення у кредитному договорі не є нікчемною, оскільки фінансовою послугою є саме надання кредиту за плату у вигляді відсотків, відповідно до статті 1054 ЦК України та

статті 21 Закону України «Про кредитні спілки». Однак, кредитною спілкою встановлено додаткову плату за дії, які не є послугою.

Крім того, заявник вважав висновок судів про те, що кредитною спілкою правомірно нараховувалися відсотки та штрафні санкції за користування кредитом військовослужбовцю, виходячи з того, що на теперішній час в державі не діє особливий період, а відтак пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до вказаних правовідносин не застосовується, помилковим, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року в Україні настав особливий період, який діє до оголошення про демобілізацію, однак Указ Президента України про демобілізацію не приймався.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно частини другої до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на день укладення кредитного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 цього Закону).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.

Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 17 березня 2014 року мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов'язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.

Крім того, указ про демобілізацію останньої, шостої черги мобілізованих, було ухвалено 26 вересня 2016 року, згідно з яким у жовтні закінчилось звільнення в запас військовослужбовців за призовом під час мобілізації на особливий період.

Задовольняючи позов КС «Істок», суди виходили із того, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що пунктом 2.7 кредитного договору визначена плата за надання споживчих коштів, а такі дії кредитної спілки є фінансовою послугою, відтак визначення плати є законним, тому підстав для визнання нікчемним пункту 2.7 кредитного договору немає. На момент укладення кредитного договору, а також в період його дії і виконання позичальником, особливий період в Україні не діяв.

Доводи касаційної скарги про те, що плата за надання кредиту, визначена в пункті 2.7 договору є нікчемною у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними, оскільки правовідносини, які склались між сторонами регулюються в тому числі й Законом України «Про кредитні спілки», при цьому вказаним законом передбачене право кредитної спілки самостійно встановлювати розмір плати за надання кредиту, відтак КС «Істок» скористалась своїм правом щодо нарахування такої плати.

Посилання касаційної скарги на дію особливого періоду в період укладення та виконання умов кредитного договору, суд не бере до уваги, оскільки особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації та вводиться в дію Указами Президента України та відповідними законами, якими встановлюється тривалість особливого періоду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 08 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В. Синельников