17.05.2018 Єдиний унікальний номер 2-5858/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 рокум. ДніпроСправа № 2-5858/11
2/205/345/18

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у грудні 2011 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про виселення відповідачів з належної їй квартири № 1, яка розташована в м. Дніпро, вул. Крамнича, буд. 9. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу позивачу належить спірна квартира, проте відповідачі без правових на те підстав їй користуються та у добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2013р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2013р., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено (т.1, а.с.104-106, 125).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2014р. вказані судові рішення скасовано, у звязку з тим, що суди попередніх інстанцій не розяснили позивачу право на уточнення позовних вимог, не зясували підстав вселення відповідачів у спірну квартиру та відповідно набуття останніми право користування нею, збереження права користування останніми квартирою після набуття позивачем права власності на неї, а також не встановили наявність чи відсутність родинних звязків між сторонами (т.1, а.с.169-170).

Після неодноразових розяснень суду, представником позивача 06.03.2018р. надано уточнену позовну заяву, у якій він посилаючись на норми ЦК України та ЖК Української РСР просить суд виселити відповідачів з належної ОСОБА_1 квартири № 1, яка розташована в м. Дніпро, вул. Крамнича, буд. 9 (т.2, а.с.97-99).

Позивач у судове засідання не зявилась, проте її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачі та їх представники у судове засідання не зявились, хоча про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представником ОСОБА_3 17.05.2018р. через канцелярію суду надано заяву, у якій вона посилаючись на зміну представника ОСОБА_2, просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Враховуючи розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 17.05.2018р.

Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.11.2010р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1455 (далі Договір), ТОВ «Агропромтех-Сервіс» продало ОСОБА_1 квартиру № 1, яка розташована в м. Дніпро, вул. Крамнича, буд. 9. Зазначена квартира має наступні характеристики: загальна площа 54,8 кв.м., житлова площа 44,3 кв.м.; опис обєкту: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1, поз. 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6 (т.1, а.с. 7-8, 11).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Відповідно до п.1.4 Договору у квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно з п.1.5 Договору ОСОБА_1 засвідчила що до її відома доведено про факт реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 2-293/2007.

Судом також встановлено, що ТОВ «Агропромтех-Сервіс» будучи попереднім власником спірної квартири у жовтні 2005 року зверталось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з спірної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2007р. у справі № 2-293/2007р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.03.2008р. у справі № 22ц/589/2007 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Агропромтех-Сервіс» відмовлено з підстав того, що інше жиле приміщення, яке ТОВ «Агропромтех-Сервіс» надавало відповідачам взамін спірної квартири не відповідало вимогам ст.50 ЖК України, тобто ТОВ «Агропромтех-Сервіс» не оспорювало правомірність користування відповідачами спірною квартирою, а лише ставило питання виселення останніх у інше жиле приміщення. (а.с.53-56).

Вказаним рішенням, зокрема встановлено, що ОСОБА_2 з 08.10.1959р. та ОСОБА_3 з 08.05.1985р. мають постійне місце реєстрації та проживання в квартирі № 1, розташованій в м. Дніпро, вул. Крамнича, буд. 9. Підстави вселення відповідачів у спірну квартиру не збереглися, зі слів відповідачів вселення здійснювалося підприємством, якому на той час належало це житло за статусом гуртожитку. Оглянувши у судовому засіданні інвентаризаційну справу КП ДМБТІ за № 24150 домоволодіння по вул. Крамнича, 9, встановлено, що будинок є жилим та належав на праві власності комерційно-виробничому підприємству «Облпродторг» Облпотребсоюза за реєстрацією у ДМБТІ від 23.01.1996р. До цього часу вказане домоволодіння не було зареєстроване. Статус гуртожитку не підтверджений.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доказів оспорювання комерційним-виробничим підприємством «Облпродторг» Облпотребсоюза права користування відповідачами спірною квартирою суду не надано.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що факт неправомірності користування відповідачами спірною квартирою встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 2-2396/2010 від 02.09.2010р. за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ТОВ «Агропромтех-Сервіс», Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств, третя особа: дочірнє підприємство Дніпропетровської обласної спілки споживчих товарів «Харчкомбінат» про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з іншими спорудами та визнання права власності на житловий будинок, оскільки позивачі звертались до суду з вимогами про визнання правочину недійсним щодо придбання відповідачем спірної квартири та визнання права власності на неї, а не визнання права користування такою нерухомістю.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що позивачем у даній справі не доведено факт неправомірності вселення відповідачів у спірну квартиру, а відтак і факт відсутності у відповідачів права користування таким майном.

Окрім того, суд не бере до уваги відсутність родинних звязків між позивачем та відповідачами, як на підставу для виселення останніх, оскільки право користування спірною квартирою у відповідачів виникло до придбання позивачем нерухомого майна та остання відповідно до п.1.5 Договору була обізнана про дану обставину.

Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно з ст.150 ЖК Української РСР Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Водночас, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Оскільки позивачем не доведено факт неправомірності користування відповідачами належним позивачу житловим приміщенням, доказів припинення такого права, а також доказів існування у відповідачів іншого житла суду не надано, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виселення відповідачів.

За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264 268 ЦПК України, ст.391 ЦК України, ст.ст.109, 150 ЖК Української РСР, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2018 року.

СуддяОСОБА_5