Провадження № 2/344/1896/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.

секретаря Мічути Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.02.2014 року було проведено поділ спільного майна між ним та відповідачем, згідно з яким позивачу було виділено та визнано право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 м. Івано-Франківськ. Відповідачу було виділено та визнано право власності на 3/4 частини даної квартири. Рішення набрало чинності та вступило в законну силу. Однак з часу постановлення рішення, поселитись в квартирі позивач не може, тому що відповідач поміняла замки у квартиру, чим позбавила його доступу до неї. Маючи власність на житло, позивач змушений винаймати житло для проживання. В добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні житлом відповідач не бажає. Позивач зазначає, що звертався за допомогою до дільничого інспектора поліції, проте це не дало позитивного результату. На підставі наведеного просив суд вселити його в квартиру АДРЕСА_2 м. Івано-Франківськ, та зобовязати відповідача надати позивачу ключі від квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечила, посилаючись на відзив на позов (а.с.26-27), вказала, що жодних доказів, які б підтверджували виселення позивача із зазначеної квартири ним не подано, як і не подано доказів звернення позивача до дільничого інспектора поліції з приводу виселення. Квартира є однокімнатною, та проживання в ній позивача, відповідача та їх двох неповнолітніх дітей є неприпустимим, оскільки не відповідатиме інтересам дітей, та відповідача. Позивач не може жити без постійних конфліктів, нецензурних слів та криків, погроз фізичної розправи, під які потрапила відповідач, проживаючи в одному домі з позивачем. Крім цього позивач не цікавиться та нічим не допомагає відповідачу в утримані дітей, аліменти не сплачує. Їхній син ОСОБА_4 має захворювання, яке потребує лікування та особливого харчування, медикаменти та харчування позивач сама купує, що не є дешевим. Заборгованість по сплаті аліментів згідно виконавчого листа станом на 01.12.2017 року становить 34400грн. Просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, такий захист здійснюється у спосіб, передбачений у частині другій статті 16 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно дост. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.02.2014 року проведено поділ спільного майна, набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу: виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на 1/4 частку квартири № 34, що по вул. Потічна, 1д в с. Вовчинець, м. Івано-Франківськ; виділено ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на 3/4 частки квартири № 34, що по вул. Потічна, 1д в с. Вовчинець, м. Івано-Франківськ (а.с.2-4).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 28404374 від 21.10.2014 року, ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка однокінатної квартири за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Вовчинець, вул. Потічна 1д, квартира 34 (а.с.5).

З копії технічного паспорту вбачається, що квартира АДРЕСА_3 є однокімнатною, загальною площею 46,9кв.м. (а.с.7-8).

Згідно з довідкою ОСББ «Наша затишна домівка» № 01/030 від 11.12.2017 року, ОСОБА_5 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що квартира є однокімнатною, та проживання в ній позивача, відповідача та їх двох неповнолітніх дітей є неприпустимим, оскільки не відповідатиме інтересам дітей, та відповідача. Позивач не може жити без постійних конфліктів, нецензурних слів та криків, погроз фізичної розправи, під які потрапила відповідач, проживаючи в одному домі з позивачем. Крім цього позивач не цікавиться та нічим не допомагає відповідачу в утримані дітей, аліменти не сплачує.

З копії постанови Івано-Франківського міського суду від 03.09.2013 року вбачається, що 04.08.2013 року близько 12год. 00хв. по місцю свого проживання ОСОБА_1 вчинив словесний конфлікт з дружиною ОСОБА_2, під час якого висловлювався нецензурною лайкою в її сторону. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 2 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 85грн.(а.с.28).

З копії постанови Івано-Франківського міського суду від 08.11.2013 року вбачається, що 17.07.2013 року близько 20год. 00хв. ОСОБА_1 по місцю свого проживання вчинив конфлікт з дружиною ОСОБА_6, під час якого ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою. Провадження по справі відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення (а.с.29).

Згідно з копією довідки-розрахунку Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області № 20871 від 04.12.2017 року, заборгованість ОСОБА_1 згідно виконавчого листа № 595/1965/2013 від 12.02.2014 року на 01.12.2017 року становить 34400грн. (а.с.30).

Відповідно до копії листа Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області № 02-19/1421 від 25.01.2018 року, на виконанні у Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області перебуває виконавчий лист № 344/1907/2016 від 29.09.2017 року, виданий Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені за заборгованість по аліментах на утримання дітей в розмірі 7090,70грн. Станом на 25.01.2018 року заборгованість в розмірі 7090,70грн. згідно даного виконавчого листа не сплачена (а.с.36).

Згідно з копією довідки-розрахунку Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області № 544268 від 31.01.2018 року, загальна заборгованість ОСОБА_1 згідно виконавчого листа № 595/1965/2013 від 12.02.2014 року та виконавчого листа № 344/11269/2017 від 16.11.2017 року становить 39700грн. (а.с.40-41).

Постановою головного державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.11.2014 року накладено арешт на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 м. Івано-Франківськ, що належить ОСОБА_1, що підтверджується копією Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 105770577 від 30.11.2017 року (а.с.44-46).

Крім цього відповідач зазначає, що син ОСОБА_4 має захворювання, яке потребує лікування та особливого харчування, на підтвердження чого додала копію обстеження, консультативного висновку, заключення (а.с.37,38,39).

Однак зазначені відповідачем обставини не є підставою для відмови в позові про вселення, оскільки право власності презумується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та номами ЦК України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст. 15, 16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що ОСОБА_2 дійсно чиняться перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належною йому часткою квартири АДРЕСА_4 міської ради, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та ОСОБА_1 підлягає вселенню та права на отримання від відповідача ключів від квартири, оскільки позивач не має доступу до житлового приміщення, частка якого належить йому на праві власності.

Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 41 Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15, 16, 316,317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4,13, 81, 89, 141, 258-260, 263-265, 268 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_5 міської ради.

Зобовязати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровану за адресою: с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, вул. Потічна, 1Д/34 надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованому за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ключі від квартири АДРЕСА_5 міської ради.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованої за адресою: с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, вул. Потічна, 1Д/34, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції.

Суддя: О.А. Татарінова

Повний текст рішення складено 22 травня 2018 року.