Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/9916/17
Номер провадження2/711/396/18
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової заборгованості,
представник позивача ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 3800031,37грн, що складається з заборгованості за Додатковими угодами до кредитного договору СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р. у розмірі 2558750грн, 3% річних в сумі 175572,73грн та інфляційні втрати в сумі 106570,64грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 28.01.2015р. позивач набув прав кредитора за кредитними договорами СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., де боржником є відповідач. Після цього між сторонами було укладено кілька додаткових угод до таких кредитних договорів, за якими позивач протягом періоду часу з лютого по червень 2015р. надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 2558750грн, але останній в порушення свого зобовязання не повернув вчасно отриману позику, внаслідок чого позивач просить стягнути з відповідача зазначену суму коштів, збільшену на суму 3% річних та інфляційні втрати за період прострочення виконання відповідачем свого зобовязання.
Відповідач заперечив проти позову та надав відзив, в якому зазначив, що позивач не може бути стороною-кредитором по кредитному договору, а відтак всі укладені між сторонами додаткові угоди про надання коштів в кредит є недійсними, внаслідок чого позовні вимоги не підлягають до задоволення. Просив відмовити у позові.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та наполягав на його задоволенні. Пояснив, що дійсність існування зобовязальних відносин між сторонами відповідач не заперечував, оскільки уклав з позивачем договір про внесення змін до іпотечних договорів, якими забезпечувалось виконання відповідачем свого зобовязання по первинним кредитним договорам СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., а також добровільно укладав додаткові угоди, за якими позичав у позивача грошові кошти. Зауважив, що на теперішній час за рахунок іпотечного майна задоволено вимоги позивача, як кредитора по первинним кредитним договорам та першою додатковою угодою до них, а по інших додаткових угодах відповідач не виконує свого зобовязання. Просив задовольнити позов в повному обсязі.
Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, визначених у відзиві. Додатково пояснив, що по умовах зобовязальних відносин між сторонами була домовленість про припинення всіх зобовязань відповідача перед позивачем після ухвалення судом рішення про передачу позивачу, як іпотекодержателю, права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості. Всі додаткові угоди нерозривно повязані з первинним кредитними договорами, а тому з припиненням основного зобовязання припинилися і додаткові. Зауважив, що по умовах іпотечного договору позивач мав передати відповідачу різницю між вартістю предмету іпотеки та розміру боргового зобовязання відповідача на момент передачі предмету іпотеки у власність позивачу, але цього не зробив. Тож на теперішній час відповідач не має перед позивачем ніяких зобовязань. Просив відмовити у позові в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
23.05.2006р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №СNL-F00/071/2006, за яким ОСОБА_2 отримав кредит на споживчі цілі у сумі 500 000грн, зі строком повернення не пізніше 23.05.2016р..
04.07.2007р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №СNL-F00/152/2007, за яким ОСОБА_2 отримав кредит на споживчі цілі у сумі 778 000грн, зі строком повернення не пізніше 01.07.2022р..
В забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитних договорів, між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 23.05.2006р. був укладений договір іпотеки № РСNL-F00/071/2006, а 04.07.2007р. відповідно був укладений договір іпотеки № РСL-F00/152/2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2.
22.02.2013р. між ПАТ «ОТП Банк» (яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та АКБ «Райффайзенбанк Україна») та ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» були укладені договір купівлі-продажу кредитного портфелю (договір факторингу) від 22.02.2013р. та договір про відступлення права вимоги.
28.01.2015р. між ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., а також договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки до цих кредитних договорів, за якими позивач набув прав кредитора до відповідача по таких кредитних договорах в розмірі 756402,79грн (загальна сума зобовязання станом на 28.01.2015р.).
Того ж дня, 28.01.2015р., позивач сплатив на користь ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» заборгованість ОСОБА_2 за кредитними договорами №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р. /а.с.104-105/.
04.02.2015р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено в нотаріальній формі договір про внесення змін до договору іпотеки № РСL F00/152/2007 від 04.07.2007р., за яким сторони передбачили договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки /а.с.109-111/.
Після цього між сторонами було укладено десять однотипних додаткових угод до кредитного договору №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., за якими позивач надав відповідачу у позику різні суми грошових коштів: 04.02.2015р. - 800 000грн; 11.02.2015р. - 250 000грн; 17.02.2015р. - 260 000грн; 18.02.2015р. - 405 000грн; 25.02.2015р. 340 000грн; 05.03.2015р. 250 000грн; 12.03.2015р. 73 750грн; 12.03.2015р. 190 000грн; 21.03.2015р. 540 000грн; 10.06.2015р. 760 000грн. Відповідач грошові кошти за такими додатковими угодами отримав, але всупереч визначених умов не повернув своєчасно грошових коштів позивачу у строк, обумовлений такими угодами, внаслідок чого допустився порушення виконання свого зобовязання.
19.06.2015р. позивач звернувся до відповідача з Іпотечним повідомленням про погашення у строк до 23.06.2015р. заборгованості у загальному розмірі - 2 066 402,79грн. за кредитним договором №СNL-F00/071/2006 від 23.05.2006р. та №СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., додатковими угодами від 04.02.2015р., 11.02.2015р., 17.02.2015р..
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25.01.2016р., яке набрало законної сили 05.02.2016р., звернуто стягнення суми боргу в розмірі 2 066 402,79грн., шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння та дві земельні ділянки, тобто на предмет іпотеки, в рахунок виконання ОСОБА_2 свого зобовязання за кредитними договорами №СNL-F00/071/2006 від 23.05.2006р. та №СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р. та додатковими до них угодами від 04.02.2015р., 11.02.2015р., 17.02.2015р. /а.с.40-43/.

Зазначені обставини справи частково підтверджуються письмовими доказами, але фактично визнаються сторонами, а тому суд вважає їх доведеними.

На теперішній час право власності на іпотечне майно перейшло до позивача, але внаслідок невиконання відповідачем зобовязань по додатковим угодам, укладеним з 18.02.2015р. і пізніше, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом і вимагає стягнути з відповідача суму позики, збільшену на 3% річних та інфляційні втрати за весь період прострочення виконання відповідачем зобовязання.

Тож між сторонами виник спір з приводу виконання договірних зобовязань, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та умовами, укладених між сторонами угод.

Визначаючи правову природу спірних правовідносин суд виходить з того, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на умовах укладених між сторонами додаткових угодах до кредитних договорів №СNL-F00/071/2006 від 23.05.2006р. та №СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р.. Аналіз змісту таких угод свідчить, що кожна з них являє собою окремий договір позики, який повязаний з первинними кредитними договорами лише спільним способом забезпечення виконання позичальником (ОСОБА_2В.) своїх грошових зобовязань. Отже письмові правочини, що укладені між сторонами та мають назву «Додаткова угода до кредитного договору №СNL-F00/071/2006 від 23.05.2006р. та №СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р.» по своїй правовій природі не є кредитними договорами, а є договорами позики.

З огляду на визначені законом особливості регулювання таких правочинів будь-яких обставин, які б свідчили про нікчемність чи недійсність таких правочинів, судом не встановлено. Аналіз змісту умов таких угод, обставин за яких вони укладались та їх правових наслідків, свідчить, що вони цілком відповідають вимогам ст.203 ЦК та положенням параграфу 1 глави 71 ЦК, а відтак доводи відповідача про їх нікчемність є необґрунтованими.

Варто звернути увагу, що з огляду на презумпцію свободи договору, а також поведінку сторін при укладанні спірних правочинів та виконанні їх умов, жодна із сторін не заперечувала їх дійсності. При цьому позивач належним чином виконав взятий на себе обовязок позикодавця і надав відповідачу позику у спосіб, передбачений укладеними між сторонами письмовими угодами, внаслідок чого відповідач зобовязаний повернути таку позику (ст.1046 ЦК).

Статтею 1047 ЦК передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За таких обставин договір позики є укладеним з моменту передання грошей позичальнику. Доведеність факту передання коштів від позичальника позикодавцю покладається на сторін і має доводитись шляхом надання належних та допустимих доказів.

За змістом укладених між сторонами додаткових угод відповідач підтвердив отримання від позивача, як позикодавця, обумовлені суми позики шляхом підписання відповідних угод. До того ж під час розгляду справи відповідач не заперечував обставин отримання ним грошових коштів, а отже з моменту отримання грошових коштів позичальником (відповідачем) договір позики є укладеним і сторони набувають відповідних прав та обовязків за таким договором.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

З огляду на те, що відповідач не виконав свого зобовязання перед позивачем, то він зобовязаний повернути отримані ним у позику грошові кошти в сумі 2 558 750грн (сума позики по семи угодах, укладених з 18.02.2015р. по 10.06.2015р.).

Статтею 625 ЦК передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами укладених між сторонами додаткових угод про надання позики було передбачено граничний строк її повернення позичальником (відповідачем) наступним чином:

угода від 18.02.2015р. сума позики 405 000грн, строк повернення 03.03.2015р./а.с.33/;

угода від 25.02.2015р. 340 000грн, - 03.03.2015р. /а.с.34/;

угода від 05.03.2015р. 250 000грн, - 15.03.2015р. /а.с.35/;

угода від 12.03.2015р. 73 750грн, - 30.03.2015р. /а.с.36/;

угода від 12.03.2015р. 190 000грн, - 30.03.2015р. /а.с.37/;

угода від 21.03.2015р. 540 000грн, - 03.03.2016р. /а.с.38/;

угода від 10.06.2015р. 760 000грн, - 01.10.2015р. /а.с.39/.

Таким чином, сторони визначили термін виконання відповідачем зобовязання з повернення позики, і з наступного дня після такого терміну зобовязання вважається простроченим.

Сторони не заперечили тих обставин, що відповідач не здійснював повернення коштів по спірних угодах, а відтак має перед позивачем непогашене грошове зобовязання.

Доводи представника відповідача щодо порядку взаєморозрахунків між сторонами за умовами іпотечних договорів суд не приймає, оскільки іпотечне зобовязання припинилося на підставі рішення суду від 25.01.2016р., яким право власності на предмет іпотеки передано ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 2 066 402,79грн. за кредитними договорами №СNL-F00/071/2006 від 23.05.2006р. та №СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р. та додатковими до них угодами від 04.02.2015р., 11.02.2015р., 17.02.2015р.. Зобовязання відповідача по інших угодах не було предметом судового розгляду, а відтак і не увійшло в розрахунок обчислення суми заборгованості в рахунок якої звернено стягнення на предмет іпотеки. Окремо слід звернути увагу, що позивач не реалізовував набуте ним право власності на предмет іпотеки, а відтак доводи представника відповідача про те, що позивач не передавав відповідачу різниці між фактичною вартістю предмету іпотеки та реальним розміром невиконаного зобовязання, є також необґрунтованими. До того ж зазначені положення договору стосуються позасудового порядку вирішення спору, а отже в даному випадку після набрання рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.01.2016р. законної сили не підлягають застосування до спірних правовідносин.

Необґрунтованими є і доводи сторони відповідача щодо існування між сторонами домовленості про припинення всіх існуючих грошових зобовязань, внаслідок переходу до позивача права власності на предмет іпотеки, оскільки всупереч вимог ст.81 ЦПК відповідачем не надано суду доказів на підтвердження таких обставин, а сторона позивача такі обставини заперечує.

За таких обставин, на теперішній час відповідач має перед позивачем прострочене зобовязання по семи угодах про надання позики на загальну суму 2 558 750грн, і згідно ч.2 ст.625 ЦК зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Наведений позивачем розрахунок розміру інфляційних втрат від суми прострочених платежів узгоджується із розрахунком таких сум згідно з даними Державної служби статистики України, що є загальновідомою інформацією і доступно на порталі в мережі Інтернет за посиланням http://www.ukrstat.gov.ua/, щодо сукупного індексу інфляції за періоди прострочення відповідачем своїх зобовязань, а відтак вимоги про стягнення сум інфляційних збитків в розмірі 1 065 708,64грн є правомірними і підлягають до задоволення.

Натомість щодо розрахунку трьох відсотків річних, то такий розрахунок слід здійснювати за формулою: С х 3 х Д / 365 / 100, де С - сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. Отже розмір трьох відсотків річних за укладеними між сторонами угодами за період по 06.11.2017р., що зазначено у позові, складає наступні суми:

-за угодами від 18.02.2015р. та від 25.02.2015р. сума позики 405 000грн та 340 000грн, строк повернення 03.03.2015р., кількість днів прострочки 979, 3% річних 32555,34грн та 27330,41грн відповідно;

-угода від 05.03.2015р. 250 000грн, - 15.03.2015р., 967 днів прострочки, 3% річних 19849,32грн;

-угоди від 12.03.2015р. 73 750грн та 190 000грн, - 30.03.2015р., 952 дні прострочки, 3% річних 5764,62грн та 14851,23грн відповідно;

-угода від 21.03.2015р. 540 000грн, - 03.03.2016р., 613 днів прострочки, 3% річних 27170,38грн;

-угода від 10.06.2015р. 760 000грн, - 01.10.2015р., 767 днів прострочки, 3% річних 47847,77грн.

Таким чином, загалом сума трьох відсотків річних по всіх семи угодах складає 175370,07грн, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Додатковими угодами до кредитного договору СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., що були укладені між сторонами 18.02.2015р. (сума позики 405 000грн), 25.02.2015р. (сума позики 340 000грн), 05.03.2015р.(сума позики 250 000грн), 12.03.2015р. (суми позик 73 750грн та 190 000грн), 21.03.2015р. (сума позики 540 000грн) та 10.06.2015р. (сума позики 760 000грн) на загальну суму 3 799 828,71грн, з яких: 2558750грн сума позики; 175370,07грн три відсотки річних; 1065708,64грн інфляційні втрати.

Щодо розподілу судових витрат, то слід звернути увагу, що по обставинах даної справи судові витрати складаються із судового збору, який мав сплатити позивач при зверненні до суду з позовом, але оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то на підставі ч.6 ст.141 ЦПК такі витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 5, 10, 12, 13, 18, 81, 82, 141, 263-265, 268, 354 Цивільно-процесуального кодекс України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову заборгованість, яка складається з наступних сум: 2558750грн. заборгованість за Додатковими угодами до кредитного договору СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р.; 175370,07грн 3% річних; 1065708,64грн інфляційні втрати, - тобто усього разом суму коштів в розмірі 3 799 828 (три мільйони сімсот девяносто дев'ять тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень 71 (сімдесят одна) копійка.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1, 22.04.1968р.н., РНОКПП - НОМЕР_1, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1;

відповідач ОСОБА_2, 11.10.1972р.н., РНОКПП - НОМЕР_2, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, 18007.

Повний текст рішення складений 19 квітня 2018 року.

Головуючий: ОСОБА_5