22-ц/775/396/2018(м)
Єдиний унікальний номер 265/3912/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/396/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Щербіна А.В.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2018 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва, -

в с т а н о в и л а :

04 липня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (на далі ПАТ «МК «Азовсталь») про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Позов обґрунтовано тим, що перебуваючи у трудових відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь» та виконуючи трудові обов'язки на посаді горнового доменної печі, він 14.12.1999 року внаслідок падіння сопла отримав осколковий перелом основ фаланги другого пальця лівої руки, про що комісією з розслідування нещасного випадку був складений Акт №84 від 17.12.1999 року (по формі Н-1). Відповідно до первинного висновку МСЕК, йому встановлено 10 відсотків стійкої втрати працездатності. З моменту отримання травми і до теперішнього часу він постійно відчуває загальний біль, який посилюється при психоемоційному навантаженій та зміні погодних умов, має проблеми зі сном, можливість повного відновлення здоров'я відсутня. У звязку з вказаним, у рахунок відшкодування моральної шкоди, просив суд на його користь стягнути з ПрАТ «МК «Азовсталь» 10 000 грн.

15 січня 2018 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області у складі судді Щербіна А.В., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 7250грн., в решті позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивачем не надані відомості медичного характеру, про підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Крім того при вирішенні вказаного питання, судом не вірно застосовані правові норми, які врегульовували спірні питання, а саме не застосовано положення Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 року №472(надалі Правила).

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду не зявився позивач ОСОБА_1, про час, дату та місце розгляду справи відповідно положень ст.ст.128,130 ЦПК України повідомлений належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємство покладено обовязок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту її заподіяння, надані позивачем докази повною мірою вказують, що отримання втрати працездатності та інвалідності відбулось при виконанні трудових обовязків, що призвело до фізичних та моральних страждань. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд першої інстанції виходив з принципів розумності, поміркованості, співмірності та справедливості, врахував фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоровя, глибину, характеру і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках.

Для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходив з положень ст.440-1 ЦК РСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. З урахуванням конкретних обставин справи, а також того, що на час звернення до суду, розмір мінімальної заробітної плати становив 1450грн, суд першої інстанції визначив розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в розмірі 7250 грн. (1450 х 5).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає висновки суду обґрунтованими та такими, що в повній мірі узгоджуються з нормами закону якими врегульовано спірні відносини.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надані відомості медичного характеру, про підтвердження заподіяння йому моральної шкоди неспроможні.

Відповідач визнав, що позивачу, згідно виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії №764 від 22.05.2000 року була встановлена стійка втрата працездатності.

Згідно виписки з акту огляду МСЕК серія ДОН-04 №064221, 18.12.2006 року ОСОБА_1 у звязку з виробничою травмою, яка сталася 14 грудня 1999 року, була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 5 відсотків безстроково.

З вказаного приводу Конституційний Суд України у пункті 4.1 свого рішення від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено.

Доводи апеляційної скарги, що судом не вірно застосовані правові норми, які регулюють спірні питання, а саме застосовано ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року та не застосовано положення «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків», затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 року №472(надалі Правила) - непереконливі.

Згідно з чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було встановлення обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати (ст. 440-1 ЦК Української РСР), та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не міг перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472). При цьому розмір мінімальної заробітної плати для розрахунку необхідно застосовувати той, який був встановлений на час розгляду справи, а не виникнення права на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.7 ст.10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

З огляду на вказане, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст. 440-1 ЦК в редакції 1963 року), яка передбачає, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Європейський суд з прав людини в своїх рішення неодноразово зазначав, що звернення особи до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди є визнана державою можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, і вказаний захід слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Прикладом вказаного є рішення Європейського суду з прав людини «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, щодо часткового задоволення позову.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» - залишити без задоволення .

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення суду.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

ОСОБА_3