Справа №483/857/17 17.05.2018
Провадження №22-ц/784/629/18
Справа № 483/857/17 Головуючий суду першої інстанції Чаус Л.В.
Провадження № 22-ц/ 784/629/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Самчишиної Н.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Чаус Л.В. в залі судового засідання в м. Очаків о 16:05 год., повний текст якого складено 22 лютого 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячний» (далі - ТОВ «Сонячний»), третьої особи - Куцурубської сільської ради об'єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області (далі - Куцурубська сільрада) про відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

9 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Сонячний» про відшкодування збитків у вигляді не отриманого доходу внаслідок самовільного зайняття останнім належних йому земельних ділянок та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 14 серпня 2008 року між його батьком ОСОБА_4 та ТОВ «Сонячний» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого батько передав відповідачеві строком на 7 років належні йому на праві приватної власності чотири земельні ділянки, загальною площею 7,3 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а 20 листопада 2015 року він, як спадкоємець, отримав свідоцтво про право на спадщину на вищевказані земельні ділянки.

Відразу після смерті батька він повідомив керівництво ТОВ «Сонячний» про цю обставину, а також про його небажання продовжувати строк дії вказаного договору та наміри самостійно обробляти свої земельні ділянки. Однак, відповідач самовільно, без його згоди, продовжував користуватися земельними ділянками, обробив їх у серпні 2015 року, восени цього ж року засіяв насінням пшениці та наступного року зібрав врожай, позбавивши його таким чином права самостійно користуватися та розпоряджатися належним йому майном та спричинивши збитки у вигляді не отриманого доходу. Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування збитків 87 620 грн., що складає розмір фактично отриманого відповідачем прибутку, та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заподіяння йому, як власнику земельних ділянок, збитків в указаному розмірі та моральної шкоди.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи, не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Сонячний» не погодилося з доводами скарги, посилаючись на те, що розрахунок збитків, які завдані позивачу самовільним зайняттям його земельної ділянки, є необґрунтованими, оскільки не відповідає Методиці визначення розміру такої шкоди, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963.

Крім того, вказував, що позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки через неправомірні дії відповідача був позбавлений можливості отримати розрахований ним прибуток.

За такого ТОВ «Сонячний» просило в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Третя особа Куцурубська сільська рада об'єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області у заяві на адресу Апеляційного суду Миколаївської області від 7 травня 2018 року просила розглянути справу без участі представника сільради та вказувала, що з вимогами позову згодна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Сонячний» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого ОСОБА_4 передав відповідачеві в оренду строком на 7 років розташовані в межах території Іванівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області земельні ділянки, що належали йому на праві власності, загальною площею 7,30 га, в тому числі: пасовища - 0,06 га, зрошування - 0,47 га, рілля 6,34 га, багаторічні насадження - 0,43 га. Вказаний договір був зареєстрований в Очаківському районному відділі реєстрації 14 серпня 2008 року за № 37 (а.с. 13-14,31).

Відповідно до п. 21 Договору після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 20), спадкоємцем за заповітом після його смерті був син померлого - ОСОБА_3

До складу спадкового майна увійшли зазначені чотири земельні ділянки, у зв'язку з чим державним нотаріусом Другої Очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, ОСОБА_3 були видані зареєстровані в реєстрі 20 листопада 2015 року за №№ 942, 944, 946, 948 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначені земельні ділянки (а.с. 23-26).

11 грудня 2015 року позивач звертався до керівництва ТОВ «Сонячний» про повернення земельної ділянки для самостійної обробки (а.с. 38).

Не отримавши відповіді, ОСОБА_3 5 серпня 2016 року знову звернувся до відповідача з приводу відшкодування збитків за протиправне використання земельної ділянки після закінчення договору оренди (а.с.34).

Як вбачається з листа генерального директора ТОВ «Сонячний» направленого ОСОБА_3 від 2 вересня 2016 р., відповідач не заперечував, що 14 серпня 2015 року строк дії договору оренди закінчився, однак ТОВ «Сонячний» продовжувало використовувати земельну ділянку й у 2016 році, за що запропонувало позивачу виплату орендної плати.

Крім того, в листі повідомляється про те, що ТОВ «Сонячний» повертає земельні ділянки згідно акту приймання-передачі об'єкта оренди. (а.с. 36 - зворот, 37).

Отже, встановлено, що після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки, укладеного між батьком позивача ОСОБА_4 з ТОВ «Сонячний» 14 серпня 2008 року строком на 7 років, тобто до 14 серпня 2015 року, сторони новий договір не укладали та орендар земельні ділянки за актом прийому-передачі, у відповідності до умов п. 21 договору, власнику не повернув та продовжував користуватися ними протягом 2016 року.

Поняття «самовільне зайняття ділянки» визначено у ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», де зазначено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року з наступними змінами (далі - Закон № 161-XIV).

Відповідно до вимог ст. 34 Закону № 161-XIV у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог.

У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Системний аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що фактичне продовження користування орендованою земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди та без дозволу орендодавця є самовільним зайняттям земельної ділянки, внаслідок чого, особа, яка захопила земельну ділянку повинна відшкодувати її власнику завдані збитки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що протягом 2016 року відповідач користувався земельною ділянкою, що належала позивачу без достатніх правових підстав, тобто самовільно.

В роз'ясненнях, що викладені в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року, зазначено, що у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до ст.ст. 211, 212 ЗК України, ст.ст. 22, 623,1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли.

Згідно зі ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За приписами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів. Згідно із ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки ( пункт «д» ч.1 ст. 156 ЗК України).

За змістом ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ № 284 від 19 квітня 1993 року з наступними змінами, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Відповідно до п.3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно з п. 2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Отже, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку неукладення договору оренди( не продовження його дії на новий строк), суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені ст. 157 ЗК України та Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2588цс15.

На підтвердження розміру заподіяних збитків ОСОБА_3 було надано лише довідку відділу статистки в Очаківському районі № 142/9-14 від 14 грудня 2016 року про середню врожайність пшениці, яка станом на 1 листопада 2016 року складала 36,2 ц з 1 га, та середню ціну реалізації пшениці - 3319 грн. за 1 тонну, та виходячи з вказаних даних та загальної площі належних йому земельних ділянок, визначив збитки у розмірі 87 620 грн. При цьому, позивачем не надано доказів того, що ТОВ «Сонячний» отримав від використання спірних земельних ділянок дохід у вказаному розмірі.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2 Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим не використанням земельних ділянок.

Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

З приводу розрахунку розміру збитків до відповідної комісії з питання визначення розміру збитків він не звертався та доказів, які відповідають вимогам Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року, на підтвердження позовних вимог не надав.

Письмові документи, які надані позивачем на підтвердження вимог позову вимогам Порядку не відповідають.

В той же час вони можуть бути використані відповідною комісією для визначення розміру збитків та складення відповідного акту.

З урахуванням встановлених обставин та наданих сторонами доказами, суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов правильного, обґрунтованого цими доказами висновку про недоведеність позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Посилання скаржника на те, що додаткова угода до договору оренди землі, з урахуванням вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» сторонами не укладалась, а отже сторонами не дотримано встановлений Законом порядок про продовження дії договору оренди землі, а також, що зі змісту листа генерального директора ТОВ «Сонячний» за № 10 від 14 вересня вбачається, що у 2016 році відповідач продовжував використовувати його земельні ділянки, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позивачем не дотримана процедура, визначена наведеними правовими актами, для визначення спричинених збитків.

Крім того, місцевим судом було зроблено правильний висновок про те, що оскільки на час закінчення строку дії договору оренди позивач не набув права власності чи користування на відповідні земельні ділянки, а також у зв'язку з тим що надані ним докази не підтверджують наявності вини відповідача у заподіянні йому моральних страждань, вимога щодо відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути враховані при апеляційному перегляді, оскільки вони висновків суду не спростовують та не дають підстав для зміни правових наслідків вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Н.В. Самчишина

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 18 травня 2018 року.