Номер провадження: 22-ц/785/1262/18
Номер справи місцевого суду: 501/3431/15-ц
Головуючий у першій інстанції Максимович Г. В.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2018 року м. Одеса

Справа № 501/3431/15-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

з участю секретаря судового засідання - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Іллічівська міська рада про виселення, скасування реєстрації, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Максимовича Г.В.,13 січня 2016 року, у м.Чорноморську,-

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 січня 1983 року Іллічівською міською радою Одеської області було видано ордер на його вселення з родиною у складі трьох осіб до квартири АДРЕСА_1. У подальшому він тимчасово не проживав у цій квартирі у зв'язку з відсутністю водовідведення та централізованого опалення, що створювало певні незручності. 27 травня 1997 року у зазначеній квартирі з порушенням вимог законодавства, без відповідного ордера, вселився та був зареєстрований ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_2 просив виселити відповідача із вказаної вище квартири, стягнути з нього моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн. та заборонити йому будь-яким чином перешкоджати позивачеві та членам його родини у користуванні квартирою.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.10.2017 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року ОСОБА_2 в задоволені позову відмовлено ( т.1 а.с. 137-140).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги (Том 1: а.с. 145-148).

Апеляційна скарга мотивована тим, що ордер на вселення у спірну кімнату,виданий на ім'я позивача не визнаний недійсним ,він не визнаний таким, що втратив право користування спірним приміщенням. Відповідач вселився у спірне приміщення без правових підстав, а будинок мав статус гуртожитку.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 принесений відзив, який мотивований тим, що будівля в якому знаходиться спірне приміщення не є гуртожитком,а ордер видавався на для поселення в будинок для малосімейних, на який розповсюджується правовий режим житлового будинку. Висновок касаційного суду про недоведеність правомірності вселення відповідачем в спірну квартиру не є встановленням факту ,який має преюдиційне значення. Відповідач проживає у спірній квартирі 24 роки та набув правомірне право користування спірною квартирою.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2, підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з жовтня 1990 року не проживає у спірній квартирі, втратив із нею зв'язок, окрім реєстрації, тому відповідно до ст.71 ЖК УРСР є таким, що втратив право користування житловою площею у цій квартирі.

Проте, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції не можна .

Колегія суддів,частково погоджується з доводами апеляційної скарги, з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконкому Іллічівської міської ради Одеської області № 6 від 14 січня 1983 року затверджено списки, надані адміністрацією СУ-455 тресту «Чорноморгідрострой», про закріплення житлової площі в будинках для малосімейних для тимчасового проживання та видано ордери, в тому числі № 173 від 17 січня 1983 року ОСОБА_2, на склад сім'ї із трьох осіб, на право зайняття одної кімнати, житловою площею 14,8 кв. м. квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8,9).

27 травня 1997 року у зазначеній квартирі був зареєстрований ОСОБА_3.

Матеріали справи не містять докази , з яких підстав ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі.

Рішенням виконкому Олександрівської селищної ради № 316 від 26 вересня 2000 року спорудженню, за адресою АДРЕСА_4 у селищі Олександрівка м. Іллічівська Одеської області, надано статус будинку для малосімейних та прийнято на баланс Олександрівської селищної ради, дозволено приватизацію мешканцям зазначених в рішенні квартир, у тому числі ОСОБА_3 по квартирі АДРЕСА_5

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 липня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та його родини про визнання їх такими, що втратили право користування житловою площею спірної квартири. Підставою для відмови в задоволенні позову стало не доведення ОСОБА_3 правомірності свого вселення до спірної квартири.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, в редакції чинною на час ухвалення судового рішення, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При розгляді зазначеної справи судом встановлено про відсутність документів та правових підстав, за якими ОСОБА_3 вселився та зареєструвався у спірній квартирі, і цей факт в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, в редакції чинною до 15.12.2017 року , не підлягає доведенню. В той же час позивач з родиною вселився до спірної квартири на підставі належного ордера, тобто на законних підставах.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення), гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив , що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року № 6-71цс11 .

Ордер № 173 від 17 січня 1983 року виданого ОСОБА_2 на склад сім'ї із трьох осіб на право зайняття одної кімнати, житловою площею 14,8 кв. м., квартири АДРЕСА_1 є чинним , не оскаржений та не визнаний недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що у спірній квартирі він не проживав з родиною тимчасово в осінньо-зимові періоди через відсутність у ній водовідведення, каналізації та централізованого опалення, тобто через відсутність належних умов для проживання, а також про те, що саме під час відсутності позивача в один з таких періодів відповідач самовільно вселився до спірної квартири та відмовився із неї виселятись, а в подальшому, 27 травня 1997 року, без належних правових підстав у ній зареєструвався.

В судовому засіданні колегії суддів позивач пояснив, що у спірне приміщення він вселився у 1983 році на підставі ордеру, через відсутність звичайних умов проживання у спірній кімнаті він залишивши в кімнаті меблі, переїхав із сім'єю на іншу адресу, а в кімнаті дозволив проживати тимчасово брату відповідача. Проте, в 1997 році в кімнату вселився відповідач, який постійно проживає в країні Азербайджан, та приїджає лише влітку ,оскільки торгує кавунами. Він неодноразово звертався до правоохоронних органів з підстав створення відповідачем перешкод для його користування спірною квартирою, а також про те, що він неодноразово хворів та у 2011 і 2013 роках померли його батьки.

Відмовляючи у задоволенні позову ,суд першої інстанції посилався на те,що позивач, відповідно до статті 71 ЖК УРСР втратив право на користування спірною квартирою, оскільки був відсутній у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин.

Проте, відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки,провадиться в судовому засіданні.

Матеріали справи не містять докази визнання ОСОБА_4, або членів його сім'ї такими, що втратили право на користування приміщенням спірної квартири в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Матеріали справи не містять докази вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру на законних підставах.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що ОСОБА_5 належить на праві приватної власності АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05.01.2001 року ( т.1 а.с.48).

4 лютого 2016 року Верховна Рада України своїм рішенням прийняла постанову № 3854 про перейменування низки міст і селищ. Згідно з цією постановою місто Іллічівськ був перейменований і тепер носить назву Чорноморськ. 4 лютого 2016 року міський голова Чорноморська підписав розпорядження «Про перейменування окремих вулиць і провулків, які знаходяться на території Іллічівської міської ради Одеської області». Вулиця АДРЕСА_7 була перейменована в проспект АДРЕСА_8.

Таким чином , ОСОБА_3 підлягає виселеню з кімнати АДРЕСА_6.

Суд першої інстанції, не звернув уваги на вищенаведене та помилково відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, позивач , як особа яка була вселена у спірну квартиру на законних підставах обґрунтовано звернулася до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_3.

Відповідно до п. 3 статті 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, позовні вимоги про скасування реєстрації відповідача за адресою, розташування спірної квартири є зайвими та задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про заборону ОСОБА_3 будь-яким чином перешкоджати позивачу та членам його родини у користуванні спірною квартирою не підлягають задоволенню , оскільки члени родини з такими позовними вимогами не зверталися, а обраний спосіб захисту позивачем у такий спосіб є неконкретизованим та таким ,що суперечить положенням статті 16 ЦК України.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.23 ЦК України , особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до рекомендацій п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд

визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих

стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та

справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Матеріали справи не містять ,а позивачем, всупереч до вимог ч.1 статті 81 ЦПК України, не надані докази спричинення немайнової шкоди.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача немайнової шкоди слід відмовити з підстав не доведеності таких вимог.

За таких обставин, відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2, підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. ,сплаченого при зверненні з позовом до суду, у розмірі 267,96 грн. ,сплаченого при принесенні апеляційної скарги та у розмірі 696 грн., сплаченого при принесенні касаційної скарги .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Іллічівська міська рада про виселення, скасування реєстрації, стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 , міста Чорноморську, Одеської області .

В решті позову відмовити .

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1207,56 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі оголошення вступної та резолютивної частини постанови , зазначений строк обчислюється з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.06.2018 року.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П. Заїкін

О.М.Таварткіладзе