Постанова

Іменем України

25 квітня2018 року

м. Київ

справа № 465/3174/15-ц

провадження № 61-5825св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2016 року у складі колегії суддів: Монастирецького Д. І., Кабаля І. І., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми інфляційних витрат та трьох відсотків річних за прострочення повернення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 06 липня 2010 року з вини відповідача відбулася дорожня-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 18 214,96 грн та моральну шкоду в сумі 1000,00 грн, однак відповідач не виконав у добровільному порядку рішення суду.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму індексу інфляції за весь час прострочення повернення боргу, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, в сумі 14 323,17 грн, а також три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 1 262,39 грн, а всього 15 585,56 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що грошове зобов'язання у ОСОБА_4 виникло на підставі рішення суду від 28 березня 2013 року, а тому вимоги статті 625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки між сторонами відсутні грошові зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 14 323,17 грн на відшкодування інфляційних витрат та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 1 262,39 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд рішення мотивував тим, що до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються положення статті 625 ЦК України, оскільки вони виникли на підставі рішення суду про відшкодування шкоди, а зобов'язання, які зводяться до сплати грошей, є грошовими зобов'язаннями.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, апеляційний суд не встановив, з якого часу відбулося прострочення ним виконання зобов'язання за рішенням суду, оскільки про наявність рішення суду про стягнення з нього суми матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, йому стало відомо у січні 2015 року, коли він отримав постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, після чого вказане заочне рішення було ним оскаржено в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2015 року відмовлено в прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_4 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2013 року та роз'яснено порядок перегляду заочного рішення.

Враховуючи наведене ОСОБА_4 у поданій касаційній скарзі звертав увагу на те, що обов'язок з виконання грошового зобов'язання, викладений у заочному рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2013 року, виник у нього з лютого 2015 року (після перегляду справи апеляційним судом), а не з 08 квітня 2013 року, як зазначено судом.

Крім того, зазначає, що у квітні 2015 року після отримання реквізитів для сплати коштів на виконання заочного рішення, він виконав грошове зобов'язання та сплатив суму боргу у розмірі 18 921,96 грн, у результаті чого 26 червня 2015 року державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду.

Також звертав увагу, що частина друга статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 05 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Заперечення на касаційну скаргу на адресу суду не надійшли.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом установлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2013 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 18 214,96 грн та моральну шкоду в сумі 1000,00 грн.

Стягнення сум проводилося в примусовому порядку на підставі виконавчого листа № 2/465/1068/13, виданого 29 жовтня 2014 року Франківським районним судом м. Львова.

Постановою державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 26 червня 2015 року закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/465/1068/13, у зв'язку зі сплатою боржником боргу в повному обсязі.

Грошові зобов'язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку з невиконанням рішення суду про відшкодування шкоди, невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України,проте апеляційний суд не встановив, з якого саме часу відбулося прострочення відповідачем грошового зобов'язання за рішенням суду та чи відбулося взагалі, зазначивши при цьому лише, що розрахунок, наданий позивачем, проведено правильно.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як вбачається із заперечень відповідача ОСОБА_4, які містяться в матеріалах справи (а. с. 42 - 44), останній звертав увагу на те, що не відбулося прострочення грошового зобов'язання за рішенням суду про стягнення з нього суми матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки про вказане рішення йому стало відомо у січні 2015 року після отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, після чого вказане заочне рішення було оскаржене ним в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідач ОСОБА_4 звертав увагу суду, що не отримував вищезазначене заочне рішення та йому не було відомо про необхідність сплати ним за рішенням суду на користь позивача грошових коштів. При цьому після отримання від державного виконавця реквізитів для сплати коштів на виконання заочного рішення у квітні 2015 року, ОСОБА_4 борг повністю погасив, у зв'язку з чим виконавче провадження постановою від 26 червня 2015 року було закрито.

Крім того, постановою державного виконавця від 15 січня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання заочного рішення суду, а постановою державного виконавця від 26 червня 2015 року вказане виконавче провадження закрито у зв'язку зі сплатою боржником суми боргу, тобто виконавче провадження було закінчено в межах строку, передбаченого статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент проведення виконавчих дій).

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до вимог статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, апеляційний суд не перевірив доводів відповідача, наданих у запереченнях на позов, не дослідив матеріалів цивільної справи № 2-1786/11, які були оглянуті судом першої інстанції, та як наслідок не встановив, чи мало місце прострочення виконання зобов'язання, а якщо мало, то чи виникло воно з вини боржника та з якого часу розпочалося.

Вирішуючи спір на підставі чинного на той час ЦПК України 2004 року, суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи характер спірних правовідносин.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик