АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року місто Київ.

Справа № 757/459/18-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4501/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року про відмову в забезпеченні заяви, у складі судді Новака Р.В. (інформація про час постановлення ухвали та дату складання повного тексту ухвали відсутня)

в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання в житловому приміщенні з наданням права реєстрації, заінтересована особа: Центр надання адміністративних послуг Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

В грудні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про встановлення факту постійного проживання в житловому приміщенні з наданням права реєстрації.

26.03.2018 року ОСОБА_1, звернулася до суду з заявою про забезпечення заяви шляхом заборони Печерській районній в м. Києві державній адміністрації вчиняти дії, пов'язані зі зміною правового статусу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи заяву посилалася на те, що необхідність забезпечення вимог заявниці викликана тим, що на даний час у спірній квартирі мешкає син померлого - ОСОБА_2, який має намір приватизувати спірну квартиру, оскільки є єдиною особою зареєстрованою в ній. Тобто існує загроза порушення подальшої реалізації заявницею свого права на користування та володіння житлом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення заяви - відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву.

В скарзі посилалася на те, що ухвала є необґрунтованою. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Посилання суду на недоведеність загрози невиконання рішення суду є безпідставними, оскільки в спірний квартирі мешкає син померлого чоловіка заявниці ОСОБА_2, який має намір приватизувати її в порушення житлових прав ОСОБА_1 Тобто, є загроза порушення подальшої реалізації конституційного права заявника на користування та володіння житлом. Крім того зазначила, що метою подачі заяви є захист житлових прав заявника, а у разі відсутності забезпечення заяви про встановлення факту постійного проживання в житловому приміщенні з наданням права реєстрації в ньому вона втратить єдине житло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника доводи скарги підтримав.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи в задоволенні заяви, місцевий суд виходив з того, що заявником не було належним чином обґрунтовано та не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення заяви може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та в повній мірі відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства України, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частина 1 ст. 150 ЦПК України передбачає такі види забезпечення позову: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосовувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК України).

За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перевіривши матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що з заяви про встановлення факту, вбачається, що існує спір між заявником та сином ОСОБА_3 , з приводу прав заявника на користування квартирою АДРЕСА_1. Разом з тим заявник не висуває жодних вимог до особи, яка на даний час користується спірною квартирою, та в ній зареєстрована, не зазначає вказану особу також, як заінтересовану особу, а тому в межах поданої заяви, суд правомірно не вжив заходи забезпечення, оскільки при вирішення вказаного питання, суд зобов'язаний діяти , як в інтересах особи, яка звертається з такою заявою, так і не порушувати права інших осіб, яких таке забезпечення може безпосередньо стосуватись.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

З роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов'язується з наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За своє правовою природою забезпечуватися можуть тільки дійсні позовні вимоги, й суд, який розглядає справи, повинен пересвідчитися, що між сторонами дійсно виник спір.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, представник заявника на запитання суду надав пояснення, що спору між заявником та іншими особами з приводу проживання у спірній квартирі не існує, проте такі пояснення не узгоджуються ні зі змістом поданої заяви про встановлення факту, ні з заявою про її забезпечення, з яких чітко вбачається, що інші родичі померлого ОСОБА_3 мають намір приватизувати квартиру з порушенням житлових прав заявника, що безумовно свідчить про наявний спір, який має вирішуватись в позовному провадження, в якому заявник має право подати заяву про забезпечення її позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на вищевикладене суд правомірно відмовив в забезпеченні поданої заяви в порядку окремого провадження, розглянув це питання без порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність постановленої ухвали не впливають.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 16 травня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

Іванченко М.М.