Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 136/68/15-ц

провадження № 61-4523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І.,

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Турбівська селищна рада Липовецького району Вінницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 01 липня 2016 року в складі судді Кривенка Д. Т. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Луценка В. В., Берегового О. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Турбівська селищна рада Липовецького району Вінницької області, про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що згідно свідоцтв про право на спадщину за законом сторони у справі є співвласниками садиби АДРЕСА_1. Відповідно, ОСОБА_3 належить 3/5 частини вказаного житлового будинку з такою ж частиною господарських будівель, а ОСОБА_5 - 2/5 частини. Позивач бажає приватизувати належну йому відповідну частину земельної ділянки, проте добровільно встановити порядок користування присадибною земельною ділянкою відповідач відмовляється.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, позивач просив суд:

встановити порядок користування спірним житловим будинком, передавши позивачу у користування наступні приміщення: сіни - І, площею

5,9 кв. м, кухню - 2-14, площею 12,5 кв. м, кімнату 2-2, площею 16,4 кв. м. Відповідачу передати у користування наступні приміщення: прихожу - 1-1, площею 8,4 кв. м, комору - 1-2, площею 5,2 кв. м, кухню - 1-3, площею 9,6 кв. м, кімнату, площею 17,1 кв. м;

встановити порядок користування господарськими будівлями і спорудами, що є приналежністю житлового будинку та розташовані на одній з ним земельній ділянці, виділивши позивачу: хлів (В), хлів (Б), хлів (б), погріб (п/б). Відповідачу передати у користування: хлів (Ж), хлів (Д), навіс (к). Огорожу (п1-п2) залишити у спільному користуванні;

встановити порядок користування земельною ділянкою, площею

0,1202 га (по фактичному обміру), розташованої по АДРЕСА_1 між сторонами у справі відповідно до часток у праві власності у будинковолодінні (3/5 та 2/5) згідно другого варіанту плану-схеми, наданого експертом, виділивши йому в користування 3/5 частини земельної ділянки, що позначена на плані-схемі голубим кольором, відповідачу виділити у користування 2/5 частини земельної ділянки, позначеної на плані-схемі жовтим кольором.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 01 липня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 серпня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем на підтвердження своїх доводів належних та допустимих доказів не надано.

06 вересня 2016 року ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судом установлено, що сторони у справі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідно ОСОБА_3 належить 3/5 частини вказаного житлового будинку з такою ж частиною господарських будівель, яких він успадкував після ОСОБА_6, а

ОСОБА_5 - 2/5 частини, які успадкувала після ОСОБА_7

Відповідно до відомостей погосподарської книги за 1953, 1954, 1955 роки Турбівської сільської ради депутатів трудящих, господарство № 676 ОСОБА_6, за вказаним господарством закріплено землі 0,01 га, з них під двором: 0,0050 га та під жилими будівлями - 0,0050 га. Відповідно до запису № 676 ОСОБА_7, всього землі зазначено 0,12 га, з них під городом 0,10 га, під подвір'ям та жилими будівлями 0,02 га.

З 1955 року земельною ділянкою площею 0,01 га, розташованою по АДРЕСА_1 користувалась ОСОБА_6, а з 1955 року земельною ділянкою площею 0,12 га по вул. Княгині Ольги (Крупської), 13 (11), користувалась ОСОБА_7; з 1995 року цією земельною ділянкою 0,12 га користувалась ОСОБА_8; з 2006 року земля перебуває у користуванні ОСОБА_5, що підтверджено довідками виданими виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 25 березня 2015 року за № 02-38/145 та 02-38/146.

26 травня 1995 року відповідно до рішення 5 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради народних депутатів ОСОБА_8 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану по АДРЕСА_1, для ведення підсобного господарства, якою вона користувалась у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року за № 15-92.

25 липня 2006 року рішенням 3 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» було передано безоплатно ОСОБА_5 у приватну власність земельну ділянку в межах селищної ради, розташовану по АДРЕСА_1, загальною площею 0,12 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд і ведення особистого селянського господарства.

Не погодившись із вказаним вище рішенням, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області, третя особа - ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення 3 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради від 25 липня 2006 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 березня

2013 року в цивільній справі № 136/157/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вказане рішення суду було предметом перегляду апеляційною та касаційною інстанцією та за результатами розгляду залишено без змін та набрало законної сили 15 квітня 2013 року.

Указаним рішенням встановлено, що позивачем не доведено, що земельна ділянка, яка рішенням 5 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради від 26 травня 1995 року була передана безкоштовно у приватну власність матері позивача ОСОБА_6 та земельна ділянка, яка рішенням 3 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради від 25 липня 2006 року була передана ОСОБА_5 - це одна і та ж земельна ділянка. Також суд зазначив, що з рішення 5 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради від 26 травня 1995 року - земельні ділянки передавались громадянам, які проживають по вул. Крупській, а не розташовані по вул. Крупській.

У 2014 році ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області про визнання незаконним рішення 3 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 25 липня 2006 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» в частині передачі у власність земельної ділянки площею

0,12 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_5, вказуючи на порушення його прав щодо користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1, як співвласника, якому належить частка земельної ділянки, пропорційно до належної йому частини житлового будинку.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 серпня

2014 року у цивільній справі № 136/670/14-ц позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення 3 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 25 липня 2006 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,12 га, розташованої по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Рішенням встановлено, що оскаржуваним рішенням ради порушується право позивача на користування земельною ділянкою, площею 0,15 га, розташованою по АДРЕСА_1, переданої у власність його матері ОСОБА_6 для ведення підсобного господарства згідно з рішенням 5 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 26 травня 1995 року, оскільки відповідачем у різний час передано у приватну власність одну і ту ж земельну ділянку різним особам - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 У даному випадку Турбівською селищною радою не були виконані вимоги статті 63 Закону України «Про землеустрій» щодо зобов'язання проводити самоврядний контроль при здійсненні землеустрою відповідно до законодавства України. Оскільки покійній матері позивача - ОСОБА_6 у 1995 році і відповідачу ОСОБА_5 у 2006 році було надано земельну ділянку за однією адресою: АДРЕСА_1, тому покійна мати позивача, а тепер і він, є належними землекористувачами.

Вказане рішення суду набрало законної сили 23 вересня 2014 року.

Рішенням 29 сесії 6 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району від 18 листопада 2014 року № 564 було вирішено за наслідками розгляду рішення суду від 13 серпня 2014 року залишити рішення 3 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради від 25 липня 2006 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд» без змін.

Рішенням 36 сесії 6 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 30 червня 2015 року вирішено внести часткові зміни до рішення 3 сесії Турбівської селищної ради 5 скликання від 25 липня 2006 року та викладено пункт 1 у такій редакції: «Надати дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,12 га для передачі у власність, розташованої по АДРЕСА_1.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15 квітня 2016 року № ОС-226, з урахуванням вимог нормативних документів, ідеальні значення площ земельних ділянок відповідно до часток ОСОБА_5 - 2/5 та ОСОБА_3 3/5 частки, розміщення житлового будинку та господарських будівель і споруд, на розгляд суду запропоновано 5 варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,1202 га, що розташована по АДРЕСА_1

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Відповідно до пункту 3 статті 10 ЦПК України, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що сторони у справі не можуть домовитись щодо порядку користування земельною ділянкою, площею 0,12 га, цільове призначення якої - обслуговування будинку та господарських будівель, розташованих по АДРЕСА_1 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив встановити порядок користування житловим будинком з по господарськими будівлями.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України).

Разом з тим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у позові в частині встановлення порядку користування житловим будинком з погосподарськими будівлями у зв'язку з тим, що між сторонами відсутній будь-який спір у цій частині, та відмовляючи у позові в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою на якій розташований спірний житловий будинок з підстав того, що відсутні достовірні та беззаперечні правовстановлюючі документи, які б надавали суду можливість встановити розмір земельної ділянки, що надавалась для будівництва та обслуговування житлового будинку, не надав належної оцінки проведеної у справі судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15 квітня 2016 року № ОС-226, відповідно до якої експертом було запропоновано п'ять варіантів визначення порядку користування земельною ділянкою та варіант користування приміщеннями житлового будинку відповідно до часток сторін, з урахуванням фактичного порядку користування, що склався між співвласниками, тим самим спір по суті не вирішив, право позивача на судовий захист, гарантований йому статтями 55, 124 Конституції України та передбачений статтями 3, 4 ЦПК України 2004 року, не забезпечив.

Отже, суди у порушення вимог частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року, якими передбачено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, свій обов'язок не виконали та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, не вирішивши спір по суті.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 389, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 серпня 2016 року, скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило