Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 569/6370/16-ц

провадження № 61-5493св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Рівненській області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2016 року у складі головуючого судді Левчук Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Рівненській області (далі Управління ДССЗЗІ України в Рівненській області) про зобов`язання надати житло у позачерговому порядку.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 31 грудня 2015 року він був звільнений із служби Держспецзв`язку за підпунктом 4 пункту 92 (у звязку із скороченням штатів) Положення про проходження служби в Держаній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2006 року № 1828 (далі Положення № 1828) у запас Збройних Сил України. 11березня 2016 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виділити йому житло у позачерговому порядку, однак йому було відмовлено. Така відмова є неправомірною, оскільки він як звільнена особа рядового та начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і члени його сім`ї мають право на отримання житла в позачерговому порядку згідноз частиною десятою статті 21 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» (в редакції від 19 квітня 2014 року) та пунктом 29 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями». Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати протиправною відмову відповідача у наданні йому житла у позачерговому порядку та зобов`язати надати йому житлове приміщення негайно та позачергово.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на день звернення із заявою про надання житла у позачерговому порядку ОСОБА_1 не проходив військову службу в Управлінні ДССЗЗІ України в Рівненській області, на час його звільнення діяла нова редакція Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України», у якій відсутня частина десята статті 21, яка раніше передбачала забезпечення у першу чергу жилими приміщеннями військовослужбовців, звільнених у зв`язку із скороченням штатів.

Ухвалою Апеляційного Рівненської області від12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що місцевим судом було правильно, всебічно і повно встановлено обставини справи, правильно визначено характер спірних правовідносин та застосовано правові норми, які їх регулюють.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про правомірність відмови відповідача у наданні йому житла для постійного проживання негайно та позачергово є передчасними і необґрунтованими. Оскаржувані судові рішення були ухвалені однобічно і упереджено, обставини справи з`ясовані не в повній мірі. Судами не взято до уваги, що його право на позачергове отримання житла, а відтак і обов`язок відповідача надати йому та членам його сім`ї житло, не пов`язано з подачею ним рапорту, a виникло безпосередньо з приписів нормативно-правових актів, а саме: пункту 3.18 Інструкції про порядок забезпечення осіб рядового та начальницького складу Держспецзв`язку і членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації від 28 лютого 2011 pоку № 42, в редакції станом на 04 жовтня 2013 pоку; статті 5, частини десятої статті 21 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» в редакції від 19 квітня 2014 pоку; пункту 29 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями»; пункту 8 Положення про Адміністрацію Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 411; пунктами 1, 7 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і членів їх сімей, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 05 січня 2016 року № 3.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.

Управління ДССЗЗІ України в Рівненській області подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначало про те, що за системним аналізом норм житлового законодавства черговість громадян для позачергового отримання жилих приміщень визначається за часом включення до списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень. Для включення до цього списку громадянин подає відповідну заява з доданими документами, які підтверджують це право. Вказаний порядок позивачем не дотриманий. В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що написав рапорт про звільнення за власною волею через небажання проходити військову службу. Суд першої інстанції всебічно, повно, об`єктивно та неупереджено дослідив наявні у справі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, встановив обставини, якими обґрунтовувано вимоги позивача і заперечення відповідача, та відобразив їх у рішенні. Можливість залишення ОСОБА_1 на службі існувала, йому була запропонована рівнозначна посада для подальшого проходження служби, проте він звільнився у зв`язку із запропонованою йому роботою зі значно більшою оплатою праці. Касаційна скарга ОСОБА_1 ґрунтується лише на формальних, алогічних та заплутаних міркуваннях, не підтверджених ані фактами, ані чинним законодавством України. Заявник відверто маніпулює встановленими судами обставинами справи, вирваними із контексту рішень, чим намагається ввести суд в оману. Позивач особисто не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Для отримання жилого приміщення у позачерговому порядку позивач вимагає застосування правових норм, що втратили чинність, або дія яких не поширюється на нього. Відповідно до чинного законодавства України в Управління ДССЗЗІ України у Рівненській області відсутній обов`язок забезпечити ОСОБА_1 жилим приміщенням негайно та в позачерговому порядку. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 569/6370/16-ц передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 23 червня 2007 року по 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні ДССЗЗІ України в Рівненській областіза контрактом осіб рядового та начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Наказом Управління ДССЗЗІ України в Рівненській області від 31 грудня 2015 року № 66-ОС ОСОБА_1 звільнено із служби Держспецзв`язку за підпунктом 4 пункту 92 Положення № 1828 (у зв`язку із скороченням штатів) у запас Збройних сил України.

11 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ДССЗЗІ України в Рівненській області із заявою про надання житла у позачерговому порядку.

18 березня 2016 року Управління ДССЗЗІ України в Рівненській області відмовило ОСОБА_1 у задоволенні його заяви.

Відповідно до статті 43 Житлового кодексу Україської РСР (далі ЖК Української РСР) громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Згідно зі статтею 46 ЖК Української РСР громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» соціальний та правовий захист військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та членів їхніх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших законів.

Згідно з пунктом 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Пунктом 3.18 Інструкції про порядок забезпечення осіб рядового та начальницького складу Держспецзв`язку і членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації від 28 лютого 2011 pоку № 42, в редакції станом на 04 жовтня 2013 pоку, передбачено, що залишаються на обліку до одержання житла з державного

житлового фонду: особи рядового та начальницького складу Держспецзв`язку при звільненні зі служби в запас або у відставку після закінчення строку контракту, якщо особа рядового чи начальницького складу Держспецзв`язку набула право на пенсію згідно із чинним законодавством за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів у разі неможливості використання їх на службі; особи рядового та начальницького складу Держспецзв`язку, направлені на навчання; члени сімей осіб рядового та начальницького складу Держспецзв`язку, які загинули, померли, пропали безвісти під час проходження служби, що перебувають на квартирному обліку та потребують поліпшення житлових умов.

Пунктом 7 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і членів їх сімей, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 05 січня 2016 року № 3, передбачено, що питання, пов`язані із забезпеченням житлом військовослужбовців Держспецзв`язку, вирішуються за місцем перебування їх на квартирному обліку.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в загальній черзі на одержання житлових приміщень Житлово-побутової комісії Управління Держспецзв`язку в Рівненській області з 13 листопада 2007 року, номер квартирної справи 9.

05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 запропоновано проходження військову службу за контрактом та призначення на відповідну посаду військовослужбовця у зв`язку зі скороченням посади осіб начальницького складу з 01 січня 2016 року.

03 листопада 2015 року позивач подав начальнику Управління ДССЗЗІ України в Рівненській області рапорт про небажання проходити військову службу за контрактом на запропонованій йому посаді, у зв`язку з чим був звільнений у запас Збройних Сил України вищевказаним наказом від 31 грудня 2015 року.

Згідно з частиною десятою статті 21 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» в редакції від 23 лютого 2006 року, чинній до 27 травня 2014 року, особи рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і ті, хто перебував на службі не менше 20 років, звільнені зі служби за станом здоров`я, віком або скороченням штатів, забезпечуються жилими приміщеннями центральними і місцевими органами виконавчої влади у першу чергу, але не пізніше ніж у тримісячний строк з дня прибуття цієї особи до місця проживання, обраного з урахуванням встановленого порядку.

Станом на час звільнення ОСОБА_1 зі служби та звернення його до відповідача із заявою про надання житла діяла нова редакція Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України», яка не містила вищевказаного положення.

Враховуючи наведене, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд,дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі ЦПК України 2004 року),суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 рокуцивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 рокупередбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 212, 213215, 303, 304 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що норма частини десятої статті 21 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» в редакції від 09 квітня 2014 року зберігає чинність для осіб рядового і начальницького складу Держспецзв`язку та жодними нормативно-правовим актом не скасовувалася, є помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2014, № 25 ст. 890) 17 травня 2014 року вступила в силу нова редакція Закону, в якій відсутня норма частини десятої статті 21, що раніше передбачала забезпечення жилими приміщеннями осіб рядового і начальницького складу, звільнених у зв`язку із скороченням штатів.

З 23 червня 2015 року, тобто під час дії Закону в новій редакції, ОСОБА_1 продовжив службу, уклавши новий контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України особами рядового і начальницького складу, що свідчить про його згоду продовжувати службу в умовах, визначених новою редакцією Закону.

Нова редакція Закону не вплинула на зміст та обсяг існуючих прав і свобод ОСОБА_1 , оскільки під час дії Закону в редакції від 23 лютого 2006 року він не набув права на отримання житла в позачерговому порядку у зв`язку зі скороченням штатів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов