АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Харків

Справа № 641/2540/17

Провадження № 22-ц/790/2445/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідач: Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» на заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року, постановлене суддею Чайка І.В.,-

за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» про стягнення суми та зобовязання вчинення дій,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та просив стягнути з відповідача середній заробіток у звязку з непоновленням на роботі відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року за період з 11 січня 2017 року по 10 квітня 2017 року з розрахунку 488,98 грн. в день, у загальному розмірі 23 471,04 грн.; зобовязати відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади водія 2-го класу в автоколоні №1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» шляхом видачі наказу про звільнення з роботи 10 квітня 2017 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України згідно поданої заяви; стягнути з відповідача вихідну допомогу у звязку з поданою заявою про звільнення 10 квітня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 19 070,34 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що судовим рішенням від 10.01.2017, що було залишено у відповідній частині без змін рішенням суду апеляційної інстанції від 4 квітня 2017 року, було визнано незаконним наказ від 18.07.2016 №105-1/ок в частині його звільнення у звязку із скороченням чисельності штату працівників п.1 ст.40 КЗпП та поновлено на посаді і в цій частині рішення допущене до негайного виконання. Вказаними рішеннями були встановлені грубі порушення відповідачем його трудових прав.

Всупереч цьому, після поновлення позивача на роботі у судовому порядку відповідач своєчасно не виконував обовязків покладених на нього рішенням суду першої інстанції від 10.01.2017, чим порушив законодавство про працю, умови колективного та трудового договору, у звязку з чим 5 квітня 2017 року ОСОБА_1 було подано заяву про його звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП в день винесення наказу про поновлення на роботі та проведення з ним повного розрахунку, у чому йому було відмовлено, оскільки після винесення наказу №46/ОК-1 від 10.04.2017 про його поновлення на посаді заява про одночасне звільнення з вказаних підстав не виконана.

Вказує, що постійної роботи не має, у нього на утриманні знаходиться непрацююча дружина та двоє малолітніх дітей, систематичні доходи на утримання сімї відсутні, а порушення його трудових прав відповідачем призводить до порушення його звичайного укладу життя.

Також у позовній заяві наводить розрахунки сум, що підлягають стягненню з відповідача.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у звязку з непоновленням його на роботі відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року за період з 11 січня 2017 року по 10 квітня 2017 року з розрахунку 488,98 грн. в день, у загальному розмірі 23 471 грн. 04 коп..

Зобовязано КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» звільнити ОСОБА_1 з посади водія 2-го класу в автоколоні №1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» шляхом видачі наказу про звільнення з роботи 10 квітня 2017 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України згідно поданої заяви.

Стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у звязку з поданою заявою про звільнення 10 квітня 2017 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 19 070 грн. 34 коп.

Стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 грн..

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2560 грн..

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 22 лютого 2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення від 7 грудня 2017 року залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що суд вважав встановленим та підтвердженим судовою преюдицією факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного поновлення позивача на роботі та проведення оплати праці, що є порушенням ст.94,96 КЗпП України, вважав доведеною вимогу позивача в частині зобовязання звільнити його з роботи шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, на підставі чого підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 3 місячного середнього заробітку.

Не погоджуючись з заочним рішенням КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» року звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить вказане рішення суду від 7.12.2017 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, не наведено підстав відхилення заперечень на позовну заяву та не взято їх до уваги.

Вказує, що обовязки покладені на КП «КВПВ» рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.01.2017 та рішенням апеляційного суду від 04.04.2017 виконане в частині поновлення позивача на роботі, про що свідчить наказ №46/ОК-1 від 10.04.2017 з яким ознайомлено ОСОБА_1 під підпис. Проте, відповідного запису в трудовій книжці позивача зроблено не було, адже всупереч вимогам законодавства вона підприємству надана не була, не дивлячись на тривалі вимоги позивача в судовому порядку про поновлення його на роботі.

Стверджує про невідповідність дійсності тверджень позивача щодо відсутності у нього доходів, оскільки довідки ТОВ «Трансмейл-2012» та ПП «Транс-Сервіс» свідчать про працевлаштування позивача та отримання ним заробітної плати у періоди з 19.08.2016 по 05.12.2016 та з 15.12.2016 по 01.02.2017 рр.

Вважає, що правових підстав для розірвання договору за ч.3 ст.38 КЗпП немає, так як і відсутній факт порушення підприємством законодавства про працю і умов трудового договору.

Звертає увагу на те, що трудовий розпорядок ОСОБА_1 відомий, про що свідчить його особистий підпис на заяві про прийом на роботу, проте з 10.04.2017 та по теперішній час позивач не зявляється на роботу та не виконує свої обовязки водія відповідно до посадової інструкції водія автомобіля КП «КВПВ», на що вказують службові записки начальника автоколони №1 ОСОБА_2 за період квітень-серпень 2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, заочне рішення - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що вона є надуманою, необґрунтованою, не відповідає матеріалам і обставинам справи та чинному законодавству. Зміст відзиву повторює обставини, викладені у позовній заяві, зокрема також, що порушення трудового законодавства відповідачем та сума середньоденної заробітної плати позивача має преюдиційний характер, оскільки вказані факти встановлені у рішенні суду від 10.01.2017; надання трудової книжки для внесення відповідних записів позивач у суду не просив; а також вказує, що не має жодного значення для вирішення справи наявність у позивача іншої роботи чи отримання ним заробітної плати за іншим місцем роботи.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не зявились.

Позивач був належним чином повідомлений про час, день і місце розгляду справи, про що суду повернулось зворотнє повідомлення.

Також позивача і відповідача було повідомлено телефонограмою на 14 травня 2018 року.

Відповідач в свою чергу будучи повідомленим (а.с.241) належним чином на 26 квітня 2018 року не зявився до суду без повідомлення причин, а 14 травня 2018 року направив заяву про відкладення розгляду справи.

Судова колегія не знайшла підстав для відкладення розгляду справи, оскільки строк розгляду справи спливає до 26 травня 2018 року, а з заявою про продовження строку розгляду справи відповідач згідно ст.371 ЦПК України не звертався.

Діючим цивільним процесуальним законодавством справа віднесена до категорії малозначних і які можуть бути розглянуті без повідомлення учасників справи.

На прохання відповідача справу було призначено до розгляду в судовому засіданні, але відповідач не скористався своїм правом участі в судовому засіданні.

Згідно ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді водія другого класу в а/к №1 Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» з 05.02.2015 року, згідно наказу №15-1/ок від 05.02.2015 року. 18.07.2016 року позивача звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу №105-1/ок від 18.07.2016 року (у звязку зі скороченням чисельності штату працівників).

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10 січня 2017 року по справі №641/6959/16-ц позов ОСОБА_1 до КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» задоволений частково стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі у звязку з незаконною зміною істотних умов праці за грудень 2015 року в розмірі 4252,32 грн., визнано незаконним та скасовано наказ КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» № 105-1/ОК від 18 липня 2016 року в частині звільнення позивача у звязку зі скороченням чисельності штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України та поновлено позивача на роботі на посаді водія 2 класу а/к № 1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» з 18.07.2016, стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.07.2016 по 10.01.2017 в розмірі 42052,28 грн., в задоволенні стягнення моральної шкоди відмовлено. В частині поновлення на роботі допущено негайне виконання.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2017 було частково скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року по справі №641/6959/16-ц в частині стягнення моральної шкоди - з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто 3000 грн. моральної шкоди, в інший частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова залишено без змін.

05 квітня 2017 року позивачем до КП «КВБО» подано повторно вимогу щодо виконання рішення суду про його поновлення на роботі, у звязку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, що встановлено рішеннями судів та сплати присуджених судом сум та того ж дня позивач подав заяву про його звільнення із підстав передбачених ст. 38 ч. 3 КЗпП України (а.с.11).

Наказом КП «КВБО» від 10.04.2017 №46-01/ОК ОСОБА_1 поновлено на роботі, на посаді водія а/к 1. З наказом позивач ознайомлений під підпис.

Як вбачається зі службових та доповідних записок начальника автоколони №1, позивач ОСОБА_1 протягом часу з 10.04.2017 по 14.08.2017 не приступив до роботи, та не ознайомлений з наказом про прикріплення рухомого складу за водіями.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Статтями 10, 60 ЦПК України, які діяли на час ухвалення судом першої інстанції рішення, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач звернувся до відповідача 5.04.2017 з заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, і просив розірвати трудовий договір у визначений ним строк, оскільки роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору (а.с.12).

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Суд першої інстанції зазначив, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають.

Судова колегія погоджується з таким висновком, тому що, суд вважає встановленим факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного поновлення позивача на роботі та проведення оплати праці, що є порушенням ст.94,96 КЗпП України.

Вказане конституційне право позивача на працю та на своєчасне отримання заробітної плати є порушеним, тому у позивача є підстави для проведення процедури звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП.

Відповідач не заперечував факт несвоєчасного виконання рішення суду від 10 січня 2017 року.

Відповідно до абз.2 п.2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

При обчисленні середньої заробітної плати включаються основна заробітна плата, доплати та надбавки, виробничі премії та винагороди. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Суд навів правильно розрахунок належних до сплати сум і обґрунтував підстави для їх стягнення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо несвоєчасного виконання рішення суду і стягнення середнього заробітку за період з 10.01.2017 по 10.04.2017. Аргументи відповідача, що позивач не приступив до роботи з 10.04.2017 не мають правового значення, оскільки предметом позову є період до 10.04.2017.

Стосовно доводів апеляційної скарги про працевлаштування позивача, то суд також надав їм належну оцінку.

Відповідач наполегливо зазначає в апеляційній скарзі про відсутність підстав для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП, оскільки 10 квітня 2017 року наказ про поновлення на роботі позивача було видано .

Судова колегія не приймає цих аргументів, тому що в рішенні суду від 10 січня 2017 року зазначено про негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше, ніж за один місяць.

Незважаючи на це, відповідач не виконав рішення суду негайно, що є порушенням законодавства про працю і підставою для звільнення працівника за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги стосовно обовязків дотримання працівником посадової інструкції водія, Правил внутрішнього трудового розпорядку не стосуються предмету спору.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів заподіяння моральної шкоди судова колегія відхиляє, оскільки вважає, що суд першої інстанції правильно послався на ст.237-1 КЗпП України і вважав доведеним факт заподіяння моральної шкоди, тому що судовим розглядом достеменно встановлено, що з 10 січня 2017 року по 10 квітня 2017 року рішення суду про поновлення на роботі не виконувалось, чим і було заподіяно моральну шкоду.

Розмір моральної шкоди 1000 грн. судова колегія вважає достатнім для відновлення прав позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_3

Повний текст складено 17 травня 2018 року