Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.05.2018 Справа №607/15418/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Пастернак О.В.,

у присутності відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/15418/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 30 листопада 2017 року предявив до суду позов до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Обгрунтовував позов тим, що шлюб зареєстровано 08 листопада 1985 року, про що зроблено актовий запис №11 виконавчого комітету Лісівщинської сільської ради Коростенського району Житомирської області. Діти, які народилися в цьому шлюбі, на даний час є повнолітніми. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у звязку з чим протягом останніх 18 місяців вони проживають окремо, між ними припинилися подружні стосунки, вони перестали вести спільне господарство та вирішили розірвати шлюб.

Ухвалою судді від 04 грудня 2017 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

При постановленні зазначеної ухвали суд керувався вимогами ст. ст. 122, 127, 293 ЦПК України, в редакції, яка була чинною станом на день її постановлення, та діяла до 15 грудня 2017 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу суд розглядає за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 21 лютого 2018 року позивач позов підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні 21 лютого 2018 року заперечила проти обставин, які викладені в позовній заяві, зокрема, оспорювала строк, протягом якого вони з позивачем не проживають разом, а також вказувала, що причини розірвання шлюбу, наведені в позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки позивач має іншу жінку.

У вказаному судовому засіданні на стадії дослідження доказів судом оголошено перерву до 25 квітня 2018 року, після якої відповідач у судове засідання не зявилася через хворобу, у звязку з чим перерву оголошено до 18 травня 2018 року.

25 квітня 2018 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява, згідно з якою він заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив завершити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 18 травня 2018 року надала додаткові пояснення, в яких вказала, що на розірвання шлюбу не згідна до того часу, поки не вирішиться питання про поділ майна між нею та відповідачем, а також допоки позивач не подарує дочці квартиру. В судових дебатах позивач доповнила, що за час шлюбу, який тривав більше 33 років, вони заощадили значну суму коштів у іноземній валюті, які привласнив позивач, тому її умовою розірвання шлюбу, крім вищезазначеного, є повернення ним половини цих коштів або рівноцінного майна, наприклад, однокімнатної квартири для неї. Просила врахувати, що обоє їхніх із позивачем дітей є інвалідами.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

08 листопада 1985 року сторони зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №11 виконавчого комітету Лісівщинської сільської ради Коростенського району Житомирської області.

Від шлюбу сторін народилося двоє дітей син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на даний час є повнолітніми.

Згідно з викладеними в позовній заяві обставинами, якими позивач ОСОБА_2 обґрунтовує свої позовні вимоги, причинами розірвання шлюбу стало те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у звязку з чим протягом останніх 18 місяців вони проживають окремо, між ними припинилися подружні стосунки, вони перестали вести спільне господарство.

Зазначені обставини позивач підтвердив у судовому засіданні.

Доказів на підтвердження тривалості окремого проживання позивач не надав.

Відповідач вказувала, що період, протягом якого вони не проживають разом, не є таким тривалим.

Однак, жодних доказів на підтвердження зазначеного відповідач також не надала.

З довідки № 2025 від 23 листопада 2017 року, виданої ТОВ «КомЕнерго-Тернопіль-3» вбачається, що сторони зареєстровані за однією адресою по вул. Вербицького, 6/5 в м. Тернополі.

Таким чином, встановити достовірний час, протягом якого сторони не проживають разом, суд обєктивної можливості не має.

Однак, як із позовної заяви, так і з пояснень сторін, а також їх поведінки у судовому засіданні, судом установлено, що між сторонами втрачені почуття поваги, стриманості та виваженості один до одного, відносини між ними не є доброзичливими, кожен з них намагається відстояти виключно власні інтереси, не задумуючись над власною поведінкою та почуттями іншого з подружжя.

Зокрема, відповідач, хоч і заперечувала проти розірвання шлюбу, сама ж у судовому засіданні визнала, що вона не лише не проживає разом із позивачем останнім часом, а й не хоче в подальшому разом із ним проживати, через його, на її перереконання, подружню невірність та негідну поведінку щодо неї.

Відповідно до ст. ст. 3, 7 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'я створюється на підставах, встановлених законом, у тому числі на підставі шлюбу. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як установлено судом, діти сторін є повнолітніми. З приводу наявності у них інвалідності жодних доказів сторони не подавали. Крім цього, наявність у інвалідності у повнолітніх дітей сторін не може впливати на їх особисті немайнові права як подружжя та бути обовязковим стримуючим фактором збереження шлюбу.

Заперечення відповідача проти розірвання шлюбу до вирішення питання про поділ майна між сторонами вирішального значення для справи не мають, оскільки відповідно до ст. 72 СК України позов про поділ майна може бути предявлено одним із подружжя як під час шлюбу, так і протягом трьох років після його розірвання.

Закон не повязує можливість розірвання шлюбу наявністю чи виконанням умов, про які заявляє один із подружжя, зокрема, в даному випадку поділом спільно нажитих коштів, придбанням квартири для відповідача чи дочки тощо.

Наявність чи відсутність майна подружжя не входить до предмета доказування у справі про розірвання шлюбу.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, давши оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, встановивши на їх підставі фактичні обставини справи, визначивши зміст спірних правовідносин та норми права, які до них застосовуються, суд прийшов до переконання про наявність підстав для задоволення позову, оскільки судом установлено, що сім'я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. При цьому відповідачем не доведено наявності таких виключних обставин, за існування яких збереження шлюбу було б можливим.

За вказаних обставин відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб між сторонами підлягає до розірвання.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 110, 112, ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 81, 89, 263 265, 268, 273, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 08 листопада 1985 року, актовий запис №11 виконавчого комітету Лісівщинської сільської ради Коростенського району Житомирської області.

Копію рішення після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 18 травня 2018 року.

Головуючий суддяОСОБА_5