Справа № 356/763/17 Головуючий у І інстанції Голік Г. К.
Провадження № 22-ц/780/2033/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 15.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березанського міського суду Київської області, ухвалене в м. Березань 22 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, уточнивши позовні вимоги в листопаді 2017 року, просила провести поділ спільного майна подружжя, виділивши відповідачу та визнавши за ним право власності на відеокамеру, стіл-тумбу, шафу для ванної, колонку, килими, мясорубку, пилосос, газовий котел, духовку, набір каструль, лічильник для води, ремонтні роботи по утепленню квартири, гараж, на загальну вартість 45400 грн., виділивши позивачу та визнавши за нею право власності на автомобіль Hyundai Tucson вартістю 220000 грн.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що із 22 вересня 2007 року по 10 жовтня 2016 року перебувала із відповідачем у шлюбі, під час якого народжена дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу сторонами набуте спільне майно, зокрема побутові прилади, меблі, гараж, зроблено ремонт, придбано автомобіль Hyundai Tucson, відповідач не погоджується на поділ майна та використовує його на власний розсуд.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 22 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість Ѕ частини автомобіля НОМЕР_1 у розмірі 10000 грн. та судовий збір в сумі 100 грн., в решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Березанського міського суду Київської області від 22 лютого 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що в матеріалах справи містився договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до якого його вартість на момент купівлі становила 125800 грн., 25 січня 2018 року ухвалою суду було поновлено судовий розгляд із підстав ст. 244 ЦПК України в звязку з відсутністю в матеріалах справи інформації, яка б ідентифікувала автомобіль. В звязку з вказаною обставиною 07 лютого 2018 року з територіального сервісного центру № 3241 МВС в Київській області було витребувано договір купівлі-продажу від 09 серпня 2016 року, відповідно до якого виявилось, що відповідач відчужив вказаний автомобіль своїй матері ОСОБА_4 та за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 20000 грн.

Розуміючи, що вказана вартість автомобіля не відповідає реальній, ринковій, представником позивача було відразу подано клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи. Крім того, приєднано копії обяв, з яких вбачається, що вартість аналогічного автомобіля на ринку становить не менше 8000 доларів США.

Однак суд, не дивлячись на те, що необхідно визначити вартість автомобіля на час розгляду справи, відмовив у задоволенні клопотання представника позивача, та порушуючи норми матеріального та процесуального права, взяв до уваги очевидно занижену вартість автомобіля та стягнув на користь позивача лише 10000 грн.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що заперечував проти позовних вимог, оскільки майже все майно, на яке претендувала позивач, придбане ще до шлюбу, у позивача також не було коштів для купівлі автомобіля, вказане майно вважав його особистою приватною власністю. Проте Березанським міським судом Київської області було прийнято рішення на користь позивача, так як надані відповідачем докази суд вважав недостатніми. Оскільки будь-яких доказів про прийняття участі у придбанні автомобіля позивач не надала, просив відмовити у скасуванні рішення у даній справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 22 вересня 2007 року, який розірвано рішенням Березанського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року.

Від даного шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

19 жовтня 2007 року ОСОБА_3 уклав з Березанською міською радою договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), за умовами якого Березанська міська рада на підставі рішення № 233-16-У від 19 жовтня 2007 року надає ОСОБА_3, а ОСОБА_3 приймає в тимчасове користування земельну ділянку на умовах оренди за адресою: гараж б/н по вул. Куйбишева, 7 загальною площею 24 кв.м. Земельна ділянка надається на умовах оренди терміном на 5 років для встановлення тимчасового гаража (а. с. 41).

17 квітня 2008 року за договором № КР-17 04 08-1 ОСОБА_3 придбав автомобіль Hyundai Tucson в комплектації Tucson 2.0 GLS 2WD вартістю 125800 грн. (а. с. 33, 39).

Згідно листа територіального сервісного центру № 3241 від 07 лютого 2018 року, автомобіль НОМЕР_1 перереєстрований 09 серпня 2016 року на нового власника згідно договору купівлі-продажу № 3241/2016/000456, а саме на ОСОБА_4 (а. с. 112).

В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу транспортного засобу від 09 серпня 2016 року, згідно якого ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_1 за 20000 грн. (а. с. 113 114, 122).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль НОМЕР_1 придбано у шлюбі, тому він є спільним майном подружжя. Оскільки відповідачем продано автомобіль до розірвання шлюбу без згоди позивача, вартість проданого автомобіля повинна враховуватися при поділі майна і на користь позивача із відповідача підлягає стягненню вартість Ѕ частини спірного автомобіля в розмірі 10000 грн. згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який позивачем не оскаржувався. В задоволенні вимог про поділ решти майна судом відмовлено.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна повністю погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли подружжя здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Так, судом першої інстанції відмовлено в задоволенні поділу предметів побуту, гаражу, врахуванні витрат на ремонт із підстав недоведеності понесення витрат на ремонт, придбання і вартості спірного майна і невизначеності його індивідуальними ознаками для ідентифікації.

Також судом встановлено, що автомобіль Hyundai Tucson було придбано ОСОБА_3 під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 та продано до його розірвання, під час розгляду справи та в відзиві на апеляційну скаргу відповідачем не заперечувалось, що автомобіль було продано ним одноособово під час шлюбу без дозволу позивача.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про врахування вартості автомобіля, проданого відповідачем третій особі, шляхом стягнення половини його вартості на користь позивача в розмірі 10000 грн., відповідно до доказів, наявних в матеріалах справи договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу.

Разом із тим, судом не прийнято до уваги, що поділу будь-якого іншого майна проведено не було, а отже врахування вартості відчуженого майна не привязане до маси спільного майна подружжя і є безпідставним.

ОСОБА_2 не уточнювала позовних вимог і не просила стягувати на свою користь із відповідача вартість Ѕ частини спірного автомобіля як компенсації її частки в спільному майні подружжя, відтак суд першої інстанції, стягнувши із відповідача на її користь 10000 грн., також в порушення вимог ст.. 13 ЦПК України вийшов за межі позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного зясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням вимог матеріального та процесуального права, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, апеляційний суд виходить із наступного.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_2 заявлено вимоги про поділ гаражу та рухомого майна, а саме вона просила визнати за відповідачем право власності на відеокамеру Sony, стіл-тумбу, шафу для ванної, колонку Amina, килими, мясорубку Maestro, пилосос Zanussi, газовий котел Вулкан, духову шафу, набір каструль, лічильник для води, вартість ремонтних робіт по утепленню квартири, гараж загальною вартістю 45400 грн.

При цьому позивачем всупереч вимог ст. 12 ЦПК України не надано жодних доказів понесення подружжям витрат на ремонт, придбання і вартості спірного майна, яке крім того не визначене індивідуальними ознаками для ідентифікації, а тому апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про поділ майна між сторонами в цій частині.

Як вже було встановлено, автомобіль НОМЕР_1, на який позивач просила визнати за собою право власності, відчужений відповідачем, а тому також не підлягає поділу.

Таким чином, позивачем не доведено наявності спільно нажитого майна на час припинення спільного ведення господарства та його вартості, відтак предмет позову фактично відсутній і позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про відчуження спільного сумісного майна без згоди одного з подружжя за, на думку позивача, явно заниженою ціною, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про визнання недійсним правочину із відчуження набутого в шлюбі автомобіля та стягнення із ОСОБА_3 на її користь компенсації вартості відчуженого майна, однак у межах заявлених вимог в справі, що розглядається, її права захищені бути не можуть.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 22 лютого 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагеєв В.О.

ОСОБА_6