Номер провадження 2/754/197/18
Справа №2603/3607/12
РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

секретаря судового засідання Двірко Т.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача,про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що квартира №АДРЕСА_1 є однокімнатною квартирою, де зареєстровані чотири особи, а саме: позивач, відповідач та їхні діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Відповідач по справі з липня 2009 року жодного разу не проживав в квартирі та не цікавився нею. Весь час позивачка самостійно сплачувала комунальні послуги та інші платежі, що виникають з договору найму житлового приміщення. Речей відповідача в квартирі немає. Перешкод в проживанні відповідачу у квартирі позивач ніколи не чинила, замків на вхідних дверях не має. Даний факт також підтверджується актами про не проживання відповідача в квартирі, у зв'язку з чим позивач просить визнати ОСОБА_3 таким, що втрати право на користування квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засідання позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просили позов задовольнити посилаючись на те, що відповідач з 2009 року не проживає в АДРЕСА_1, отже втратив інтерес до спірної квартири та не вважає її своїм місцем проживання. Жодних перешкод зі сторони позивача щодо користування спірною квартирою відповідачем вчинено не було.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявленого позову та вказували на те, що позивачка надає неправдиву інформацію стосовно не проживання відповідача у спірній квартирі. Не зважаючи на те, що між сторонами по справі було розірвано шлюб, відповідач постійно проживає у спірній квартирі, несе витрати на утримання житла. Крім того, усі його речі постійно знаходяться в помешканні, оскільки іншого житла він не має.

Представник третьої особи: Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, його представника, свідків, допитавши відповідача у якості свідка, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів (ч.1 ст. 9 ЖК України).

Як убачається із матеріалів справи, на підставі ордеру №001544 від 27.10.1998 року, виданого на підставі розпорядження Старокиївської районної державної адміністрації від 26.10.1998 року №602 відповідачу, який працював у ВТЕЗН району, на посаді садового робочого на сімю з чотирьох осіб: його, позивача, дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було видано службове приміщення, яке складається з 1 кімнати, жилою площею 17,8 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7). Вказана квартира не приватизована

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.05.2006 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.6).

Позивач в заявленому нею позові та з урахуванням пояснень наданих у судовому засіданні вважає, що оскільки позивач з 2009 року постійно не проживає у спірній квартирі, не користується нею на рівні з усіма наймачами і не несе відповідальності, що випливають із договору найму житлового приміщення, тому він підлягає визнанню таким, що втратив право користування спірною квартирою. Крім цього вказувала на те, що відповідач не є членом сім'ї позивача, оскільки він тривалий час після розлучення проживав з іншою жінкою та створив свою сім'ю, з позивачкою в одному приміщенні не проживає, витрат на утримання спірної квартири ніколи не ніс та не несе, тому її позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підтвердження того факту, що відповідач самовільно звільнив спірну квартиру та не проживає в ній позивачем надано акти від 16.11.2011 року, 25.01.2012 року, 23.03.2012 року, складені мешканцями будинку АДРЕСА_1 та завірені працівниками ЖЕК №317 про те, що при обстеженні квартири АДРЕСА_1 на предмет підтвердження не проживання ОСОБА_3 встановлено, що останній у зазначеній квартирі не проживає з липня 2009 року (а.с. 9-11).

Також позивачкою надано копії квитанцій по сплаті за житлово-комунальні послуги, відповідно до яких вбачається, що позивачка ОСОБА_1 належним чином сплачувала комунальні послуги (а.с.80-97).

Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При цьому, під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом із тим обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.

Відповідач ОСОБА_3 заперечуючи проти позову суду пояснив, що він постійно проживає в АДРЕСА_1, несе витрати на утримання житла даючи кошти на здійснення проплат особисто ОСОБА_1 Надані позивачкою документи не є «квитанціями про оплату комунальних послуг та інших платежів», а є лише рахунками на сплату за спожиті послуги. Тож, наявність рахунків не є доказами здійснення платежів. Крім того наголошував на тому, що спірна квартира була надана йому на підставі розпорядження та ордеру на право зайняття саме службового житлового приміщення. Заради отримання цього житла відповідач був змушений важко працювати на відміну від відповідача, яка інсценувала відсутність його речей за місцем проживання з метою незаконного позбавлення відповідача житловим прав на квартиру.

На підтвердження вищенаведених доводів відповідачем надано квитанцію про сплату ним коштів за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 на суму 5439,48 грн. від 31.07.2012 року. Відповідно до копії адресного листка вибуття, що міститься в матеріалах справи (а.с.47) казані кошти були стягнуті з відповідача за рішенням суду, що на думку суду є належним підтвердження доводів відповідача про те, що ним сплачувалися кошти за рішенням Деснянського суду м. Києва від 14.05.2010 року (а.с.79) про стягнення з нього та позивачки заборгованості за житлово-комунальні послуги. Крім того як на доказ свого проживання за адресою реєстрації відповідачем надано лист Комунального некомерційного підприємства «консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва від 23.12.2016 року за № 1966, відповідно до якого вбачається, що згідно даних кабінету медичної статистики КНП «КДЦ» Деснянського району м, Києва ОСОБА_3 звертався до центру за медичною допомогою 12.12.2015 року, 11.12.2015 року та 17.12.2015 року (а.с.112).

При розгляді цивільної справи суд керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивачки на твердження про те, що надані нею докази, а саме: акт прийому виконаних робіт №С092/190442, договір підряду №С092/190442 від 04.03.2011 року, бланк доставки №С092/160442 від 06.03.2011 року та кредитні договори на ім'я ОСОБА_7, з яким вона нібито спільно мешкала у спірній квартирі свідчать про не проживання відповідача за адресою своєї реєстрації не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не беруться судом до уваги, як належні та допустимі докази, адже будь-яким чином не стосуються предмету спору та не підтверджують не проживання відповідача у спірній квартирі. Зокрема, не свідчать про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо, що також кореспондується з висновками, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Також судом не беруться до уваги, як належні та допустимі докази - акти обстеження квартири АДРЕСА_1 на предмет підтвердження не проживання ОСОБА_3, від 16.11.2011 року, 25.01.2012 року, 23.03.2012 року, складені мешканцями будинку АДРЕСА_1 та завірені працівниками ЖЕК №317, оскільки не зрозуміло, як саме виявлено відсутність в спірній квартирі речей відповідача, адже за твердженням самої позивачки у спірній квартирі на момент не проживання відповідача проживали її дорослий син ОСОБА_5 та співмешканець ОСОБА_7, отже чоловічі речі у спірній квартирі повинні були бути присутні, а у зв'язку з можливим проживанням в квартирі інших осіб чоловічої статті, є незрозумілим чи можливо взагалі ідентифікувати речі саме відповідача по справі - ОСОБА_3

В судовому засіданні з наданих показів свідків на стороні відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 убачається, що позивач та відповідач після розлучення продовжували спільно проживати в квартирі, яку отримав відповідач. Після розірвання шлюбу позивачка та відповідач спільно приїздили до батьків у село. Коли приїздили із села до Києва та заносили сумки в квартиру, то ОСОБА_3 завжди відкривав двері своїми ключами. Жінки з якою нібито проживав ОСОБА_3 не бачили. Мають інформацію, що ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1 та звідти приїздить на роботу.

З наданих в судовому засіданні показів свідків ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на стороні позивача, вбачається, що після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем останній залишив місце своєї реєстрації та повернувся лише у 2017 році. Жодних речей на момент відсутності відповідача у спірній квартирі не було та не могло бути, адже там він не проживав, про що були складені відповідні акти. Жодних коштів на сплату комунальних послуг відповідач не надавав та не надає.

Також, судом у якості свідка було допитано відповідача, який стверджував про те, що він та дружина разом отримали спірну квартиру. Після розірвання шлюбу продовжували спільно в ній проживати та спільно несли витрати за комунальні послуги. Хоча відповідач не систематично вносив плату за комунальні послуги, однак систематично надавав кошти позивачці для здійснення проплат. Бувша жінка виганяла відповідача з квартири, виносивши його речі. Всі свята відповідач святкував разом з родиною. Про те, що бувша дружина виписала з квартири дізнався тоді, коли вклеював нову фотокартку в паспорт.

У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, зважаючи на покази свідків, допитаних в процесі розгляду справи, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку з її необґрунтованістю та недоведеністю.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 64, 71 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 12, 15, 77-79, 81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст виготовлено 17.05.2018 року.

Суддя: Н.Г. Таран