Постанова

Іменем України

07 травня 2018 року

м. Київ

справа № 369/11845/16-ц

провадження № 61-16754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник,

третя особа - генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника Михайлина ЛюбомирПавлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, подану представником Кабуловим Рустамом Каміловичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року у складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Коцюрби О. П., Суханової Є. М.,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила поновити її на посаді лектора (екскурсовода) відділу екскурсійної та методичної роботи Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 30 листопада 2016 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 грудня 2016 року до дня винесення рішення, у розмірі 38 637, 00 грн без утримання усіх необхідних податків та зборів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 29 серпня 1979 року вона перебувала у трудових відносинах із Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником, де працювала на посадах старшого наукового співробітника, завідувача сектору роботи з лекторами екскурсоводами, а з 11 серпня 2015 року - лектором (екскурсоводом) відділу екскурсійної та методичної роботи.

28 вересня 2016 року її письмово попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням посади лектора (екскурсовода) відділу екскурсійної та методичної роботи відповідно до наказу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника від 25 серпня 2016 року № 273-о «Про введення в дію штатного розпису Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 01 липня 2016 року» та вакантні посади прибиральника, садівника, техніка І категорії АГВ, від яких вона відмовилась.

24 листопада 2016 року їй запропоновано інші посади, зокрема фахівця І категорії (0,5 % ставки), фахівця ІІ категорії (0, 25 % ставки) відділу виготовлення та реалізації виробів ужитково-декоративного мистецтва; фахівця І категорії (0,25 % ставки) відділу музейно-освітньої роботи, контролера квитків, від яких вона також відмовилась.

Зазначала, що відповідач не надав для ознайомлення повний перелік вакантних посад, які вона могла б обійняти. Між тим, новим штатним розписом було введено посади: провідних лекторів (екскурсоводів) - 4 штатні одиниці, організатора екскурсій - 2 штатні одиниці, кілька посад наукових співробітників, заступників начальників відділів. Ці вакантні посади їй не пропонувались.

Профспілковий комітет первинної профспілкової організації Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника у рішенні від 25 листопада 2016 року №11-пф відмовив у її звільненні, зазначивши, що вона є досвідченим працівником з тривалим стажем роботи в заповіднику 37 років, спеціалістом високої кваліфікації, працювала на посадах екскурсовода, старшого наукового співробітника, завідувача сектору, лектором (екскурсоводом), одна з перших розробила та застосувала варіант екскурсії українською мовою, у 1991 році здійснила переклад українською мовою всієї документації відділу та частково документації заповідника, популяризувала заповідник на телебаченні та радіо.

Незважаючи на це, наказом від 30 листопада 2016 року №429-о вона звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Посилаючись на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при її звільненні, просила позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді лектора (екскурсовода ) відділу екскурсійної та методичної роботи Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 30 листопада 2016 року.

Стягнуто з Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 32 354,45 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновкупро незаконність звільнення позивача із роботи з огляду на відсутність погодження на це первинної профспілкової організації, відмова якої була обґрунтованою, та невиконання відповідачем обов'язку щодо працевлаштування ОСОБА_4 на роботі на наявних в установі вакантних посадах з урахуванням її професії.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник через свого представника Кабулова Р. К. просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема пункту 1 частини першої статті 40, частини другої статті 42, частин першої - п'ятої статті 43, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, та порушення норм процесуального права, а саме: частини третьої статті 213, частини другої статті 214 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків про наявність підстав для поновлення позивача на роботі.

Заявник зазначав, що позивач відмовилась від усіх запропонованих посад, які були вільними і які б вона могла зайняти відповідно до її кваліфікації. Наявні посади у відділі екскурсійної роботи ОСОБА_4 не пропонувались, оскільки остання не відповідає кваліфікаційним вимогам для їх заняття, зокрема вона не підтвердила знання іноземних мов.

Наведені профспілкою організацію доводи щодо досвіду, тривалого стажу роботи та високої кваліфікації ОСОБА_4 не враховують усіх фактичних даних та положення статті 42 КЗпП України, а саме: відсутність у позивача необхідної кваліфікації для заняття посад у відділі екскурсійної роботи, тому рішення профспілкового комітету не містить правового обґрунтування.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення, у яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди повно і всебічно дослідили та оцінили обставини справи, ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення.

У статті 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 369/11845/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, належним чином перевірив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_4 не були запропоновані всі наявні вакантні посади та не отримано згоди профспілки на її звільнення.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Посилання у скарзі на те, що рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованим, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини перевірялись судами попередніх інстанцій під час розгляду справи і цим обставинам була надана належна правова оцінка.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів, які, відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, оцінили докази у їх сукупності, та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, подану представником Кабуловим Рустамом Каміловичем, залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат