Справа 688/622/18
№ 2/688/397/18
Рішення

іменем України

23 травня 2018 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого - судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Варави О.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 26.04.2017 він є власником будинку №32 по вул. Д.Галицького у м. Шепетівка Хмельницької області. У будинку зареєстрований та до жовтня 2016 року проживав пасинок його сина ОСОБА_3 Відповідач постійно проживає за іншою адресою, а тому просив визнати його таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позові.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що будинок по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівки придбаний у 2007 року його матірю ОСОБА_4 та вітчимом ОСОБА_5, оформлений на останнього. При отриманні паспорту, у 2014 році, він також зі згоди власника зареєструвався за вказаною адресою. Проживали у будинку утрьох до 28.04.2016. Після смерті матері відносини між ним та вітчимом, його родичами погіршилися. Неодноразово зверталися один на одного до відділу поліції. У травні 2017 року йому стало відомо, що вітчим подарував будинок своєму батькові ОСОБА_1 Вважав, що такий договір є незаконним, оскільки нотаріусом не враховано, що будинок належав ОСОБА_5 та його матері ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності як придбаний у період їх шлюбу. Робив спроби оскаржити вказаний правочин у судовому порядку, проте у звязку з перебуванням на заробітках, до суду не зявлявся, тому позовна заява залишена без розгляду. Повторно до суду не звертався. У жовтні 2016 року залишив будинок у звязку з тим, що вітчим та його родичі тиснули на нього, чинили перешкоди, змінили замки. Просив врахувати причини не проживання у будинку поважними та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання нерухомим майном, регулюються актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 27 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівської міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №795, позивач ОСОБА_1 став власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Шепетівка, вул. Д.Галицького, 32. Право власності на вказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_1 з 27.04.2017, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З копії домової книги на будинок та з паспорта громадянина України серії НВ 714315 слідує, що ОСОБА_3 з 31.10.2014 року зареєстрований в належному позивачеві будинку за адресою: м. Шепетівка, вул. Д.Галицького, 32. Крім нього, у будинку з 04.10.2007 року зареєстрований його вітчим ОСОБА_5 - колишній власник цього будинку.

Таким чином, на час реєстрації ОСОБА_3 в будинку 32 по вул. Д.Галицького в м. Шепетівка (2014 рік) власником був його вітчим ОСОБА_5, після якого право власності на будинок перейшло до позивача ОСОБА_1 (на підставі договору дарування). Позивач своєї згоди на реєстрацію ОСОБА_3 в будинку не надавав у зв'язку із тим, що власником спірного будинку на той час не був.

Теперішній власник будинку ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за іншою адресою вул. С.Оврашка, 17/2 в м. Шепетівка.

З жовтня 2016 року ОСОБА_3 у спірному будинку не проживає.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 дав показання, що за позичені у сестри кошти, у 2007 році придбав житловий будинок по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівка, куди заселився разом з членами сім"ї дружиною ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_3 У квітні 2016 року дружина померла, відносини з пасинком погіршилися. ОСОБА_3 виносив з будинку речі та інше майно, погрожував йому фізичною розправою, пошкодив вікна у будинку. Неодноразово звертався до поліції з приводу його неправомірних дій. У липні 2016 року внаслідок тривалих неприязних відносин покинув будинок. У жовтні 2016 року з будинку добровільно виїхав пасинок. Після викрадення холодильнику, у грудні 2016 року він був змушений змінити замки на вхідних дверях. В квітні 2017 року подарував будинок своєму батькові, з його дозволу проживає у цьому будинку.

Допитана свідок ОСОБА_7 дала показання, що з жовтня 2017 року проживає однією сімєю з ОСОБА_5 у будинку по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівка. Їй відомо, що до жовтня 2016 року у будинку проживав ОСОБА_3, після того як він покинув будинок, ОСОБА_5 поміняв замки.

Допитана свідок ОСОБА_8 показала, що у 2007 році позичила рідному братові 20000 дол. США, за які він придбав житловий будинок по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівка. З ним у будинку проживав пасинок ОСОБА_3, який після смерті матері почав виносити речі та майно з будинку. В 2016 році відповідач добровільно виселився з будинку, після чого брат вирішив подарувати будинок їхньому батькові ОСОБА_1

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири, будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння.

Відповідно до 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, правовідносини між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла.

Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах Верховного Суду України (№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10), право члена сімї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сімї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сімї на користування цим будинком.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Сторони у судовому засіданні визнали, а свідки підтвердили, що ОСОБА_3 проживав у спірному будинку разом з матірю та вітчимом з 2007 року та був членом сімї ОСОБА_5 - попереднього власника.

Право ОСОБА_3, який не є власником спірного житлового будинку, на користування ним було похідним від прав колишнього власника цього житлового будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право ОСОБА_3 на користування житлом. З дня реєстрації договору дарування припинено право власності ОСОБА_5 на будинок.

Допитаний свідок ОСОБА_9 показав, що його онук ОСОБА_3 проживав ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю та вітчимом. Після смерті матері між їхніми родинами почалися конфлікти з приводу поділу спадкового майна, виселення тощо. У жовтні 2016 року ОСОБА_3 під цим тиском був вимушений залишити будинок, а коли мав намір повернутися, то не зміг через зміну замків на дверях.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що він зареєстрований і проживав у будинку, і, відтак, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України має право користуватися спірним житловим будинком як член сім'ї власника житла. Вказана норма, з урахуванням ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Показання свідка ОСОБА_9 та пояснення відповідача щодо причин поважності не проживання останнього у спірному будинку у цій справі юридичного значення не мають, оскільки до 27.04.2017 вказані відносини існували між відповідачем та попереднім власником будинку, на яких розповсюджувалася норма ст. 405 ЦК України.

Договір дарування є чинним, ніким не оспорювався, а тому відсутні підстави вважати його недійсним.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_3 не є членом сімї ОСОБА_1 та ніколи ним не був, у зв'язку із чим право відповідача на користування спірним будинком припинилось на підставі закону, у зв'язку із зміною власника будинку, що є підставою для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у дохід держави.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (ід.н. НОМЕР_2, вул. Курчатова, 35 м. Шепетівка) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинковолодінням №32, що знаходиться по вул. Данила Галицького в м. Шепетівка Хмельницької області.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у сумі 704,80 гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 24 травня 2018 року

Суддя А.Ю. Цідик