Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 215/3118/16-ц

провадження № 61-8783зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди за заявою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі судді Ситнік О. М. від 30 січня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - Відділення) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 2001 році він працював слюсарем черговим та з устаткування у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». 14 вересня 2001 року з ним стався нещасний випадок, унаслідок якого йому була проведена травматична ампутація нігтьової фаланги 1 пальця правої кисті. Актом розслідування нещасного випадку та актом про нещасний випадок зазначена травма віднесена до виробничої.

Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 31 січня 2002 року при первинному огляді йому встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 15% з 30 січня 2002 року без встановлення групи інвалідності, з черговим переоглядом 1 лютого 2003 року.

Унаслідок отриманої травми його постійно турбує біль у культі ампутованого пальця, він відчуває сильний дискомфорт при привітанні з людьми шляхом рукостискання, потребує додаткової пластичної операції для часткового відновлення функцій культі пальця. Також через отриману травму він не може працевлаштуватись, бо здатний виконувати тільки примітивні механічні операції. Зазначає, що має серйозні порушення здоров'я зі стійким розладом функцій органів, обумовленим наслідками отриманої травми, які призводять до обмеження життєдіяльності, моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків.

З огляду на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача суму спричиненої моральної шкоди, право на відшкодування якої він отримав з часу встановлення йому втрати професійної працездатності, у розмірі 43 тис. 500 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу у складі судді Демиденка Ю. Ю. від 21 вересня 2016 року, в якому ухвалою суду від 31 жовтня 2016 року виправлено описку, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов до Відділення не відповідає вимогам закону, вважаючи, що згідно з частиною восьмою статті 36 Закону від 23 вересня 1999 року № 1005-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1005-XIV) відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві не є страховою виплатою, тому у Відділення відсутній обов'язок з відшкодування моральної шкоди потерпілому.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Барильської А. П., Зубакової В. П., Бондар Я. М. від 11 січня 2017 року рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з Відділення на користь ОСОБА_2 8 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому моральна шкода завдана позивачеві в цій справі підлягає відшкодуванню Відділенням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відмовлено Відділенню у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України 2004 року.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду і виходив із того, що відповідно до частини третьої статті 34 Закону від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон від 23 вересня 1999 року), статті 9 Закону України «Про охорону праці» (у редакції від 21 листопада 2002 року) з урахуванням роз'яснень, наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди, тому право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У травні 2017 року Відділення звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд судового рішення, у якій просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини восьмої статті 36 Закону № 1005-XIV.

На обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстави Відділення надало копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду України від 19 червня 2017 року відкрито провадження у справі.

13 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення заяви.

Статтею 353 ЦПК України 2004 року передбачено, що Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно зі статтею 360-4 ЦПК України 2004 року суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень та скасовує судове рішення у справі, яке переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо встановить, що воно є незаконним.

Судами встановлено, що ОСОБА_2, працюючи слюсарем черговим та з ремонту устаткування на ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Під час виконання трудових обов'язків 14 вересня 2001 року о 15 год. 40 хв. внаслідок нещасного випадку отримав виробничу травму - травматичну ампутацію фаланги 1 пальця правої кисті.

Згідно з актами форми Н-5 розслідування нещасного випадку від 20 вересня 2001 року та форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 21 вересня 2001 року вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом.

Висновком МСЕК від 31 січня 2002 року ОСОБА_2 первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 15 % у зв'язку з трудовим каліцтвом з 30 січня 2002 року, з датою переогляду 01 лютого 2003 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задволення позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив із того, що відповідно до частини третьої статті 34 Закону від 23 вересня 1999 року, статті 9 Закону України «Про охорону праці» (у редакції від 21 листопада 2002 року) з урахуванням роз'яснень, наведених у пункті 9 постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому моральна шкода завдана позивачеві в цій справі підлягає відшкодуванню Відділенням.

Разом з тим, у наданій заявником для порівняння ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу і залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до положень частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV(у редакції, чинній з 1 січня 2015 року) обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 21 червня 2016 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом, то він не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, саме положень Закону № 1105-XIV, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року/

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік»та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

У справі, яка переглядається, cуди апеляційної та касаційної інстанцій виходили з того, що частина восьма статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, є нормою матеріального права, а згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому судами вказана правова норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», не застосована до спірних правовідносин.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечить змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Установлено, що з позовом до Відділення про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_2 звернувся 18 липня 2016 року. З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIVв редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року № 219/5961/16-ц, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, з яким погодився і суд касаційної інстанції, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Відділення, не взявши до уваги, що ОСОБА_2 звернувся до суду після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Відділенням.

Разом із тим, не може залишитися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов до Відділення не відповідає вимогам закону, так як виходив із інших не передбачених законом підстав.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк