Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 328/2798/17 Головуючий у 1 інстанції: Курдюков В.М.
Провадження №22-ц/778/1304/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Маловічко С.В., судді Кочеткова І.В., Гончар М.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,053 га з кадастровим № НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 12.09.2005 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17.05.2010р. вона набула право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2010р., що підтверджується відповідним договором, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.06.2010р. № 26350995, технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 12.09.2005р., витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.09.2017р. № НВ-23 7, належний їй на праві власності житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0553 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № НОМЕР_1. Власником земельної ділянки є ОСОБА_3.

Позивач вказує, що на теперішній час у неї виникла необхідність відчужити житловий будинок, який перебуває у її власності, але вона не може цього зробити у зв'язку з тим, що не є власником земельної ділянки, яка призначена для його обслуговування. Посилаючись на ці обставини та вимоги ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, за якими з переходом права власності на житловий будинок до неї переходить і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,053 га, кадастровий № НОМЕР_1, закріплену за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення у зв»язку з порушенням судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.05.2010р. був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 у власність будинок зі всіма будівлями та господарськими спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 550 кв. м з кадастровим № НОМЕР_1.

В п. 2 договору зазначено, що відчужуване домоволодіння належить продавцю ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 29.11.2005р.

Земельна ділянка як об»єкт купівлі-продажу у договорі від 17.05.2010р. не зазначена.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 12.09.2005р. ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0553 га з цільовим при- значенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою АДРЕСА_1 кадастровий № НОМЕР_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку, ОСОБА_2 зазначала, що відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до неї, як до особи, яка придбала жилий будинок зі всіма будівлями та господарськими спорудами, перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Відповідач ОСОБА_3 надала письму заяву про визнання позову ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не могла набути право власності на спірну земельну ділянку у відповідності до положень ст. 377 ЦК та ст. 120 ЗК, оскільки такого права не існувало у продавця ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1., та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не позбавлені можливості оформити свої правовідносини шляхом відповідної цивільно-правової угоди.

З такими висновками повністю погоджується апеляційний суд, оскільки вони грунтуються

на матеріалах справи та нормах матеріального права, правильно застосованих судом до спірних правовідносин.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що судом були невірно витлумачені застосовані норми матеріального права, на які він послався, згідно з якими при переході права власності на нерухоме майно до набувача переходить право власності і на земельну ділянку, на якій воно розташовано. Вважає, що до ОСОБА_4 перейшло право власності на спірну земельну ділянку при купівлі будинку у ОСОБА_3, яка на час його продажу була власником і приналежної земельної ділянки.

ОСОБА_3, отримавши апеляційну скаргу та ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у спрощеному порядку без виклику учасників справи, про що мається зворотне поштове повідомлення, своїм правом на письмовий відзив не скористалась ( а.с. 67).

Апеляційним судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу від 29.11.2005р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та на час відчуження останнім цього ж будинку за договором від 17.05.2010р. ОСОБА_2 чинне законодавством по-різному унормовувало правовідносини щодо приналежної до домоволодіння земельної ділянки.

Відповідно до вимог частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності з положеннями ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, згідно ст. 120 ЗК України (в редакції від 22.09.2005р., станом на день купівлі ОСОБА_4 будинку 29.11.2005р.) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Згідно ст. 120 ЗК України (в редакції від 30.04.2010р., станом на день купівлі ОСОБА_2 будинку 17.05.2010р.), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, на час придбання ОСОБА_4 будинку 29.11.2005р. спеціальним законом, яким врегульовані земельні правовідносини, не передбачалось автоматичного переходу права власності на землю одночасно з переховом права власності на розташовану на ній будівлю, а земельна ділянка мала бути предметом угоди одночасно з відчуженням будинку.

Враховуючи, що сторони в особі подавця ОСОБА_3 та покупця ОСОБА_4 у договорі від 29.11.2005р. предметом купівлі-продажу зазначили тільки будинок, то ОСОБА_4 не міг на той час набути право власності на земельну ділянку. А тому не міг і продати її в подальшому ОСОБА_2, не будучи її власником.

Оскільки право ОСОБА_2 є похідним від права ОСОБА_4, то позивач не є набувачем земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_1, оскільки померлий ОСОБА_4 такого права за життя не набув.

Позивач в апеляційній скарзі наводить ретельний аналіз законодавства щодо земельних правовідносин та поєднаності права власності на земельну ділянку із правом власності на наявну на ній нерухомість, але неправильно застосовує його, оскільки не враховує вимоги 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України про дію закону в часті, тобто в даному випадку, що статтею 120 ЗК у редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 її батьком ОСОБА_4, не передбачалось автоматичного переходу права власності на земельну ділянку у випадку набуття права власності на розташований на ній будинок.

Зважаючи на вказане, не може бути застосований у даній справі і інститут визнання позову відповідачем, оскільки це буде суперечити чинному законодавству.

Отже, суд правильно розібрався у спірних правовідносинах та правильно застосував саме ту редакцію закону, яка поширюється на виниклі правовідносини, а також вірно визнав, що у обраний позивачем спосіб її право не підлягає захисту, а сторонами не вичерпані можливості вирішити це питання в позасудовому порядку шляхом укладення будь-якого виду цивільно-правової угоди як на оплатній, так і на безоплатній основі.

У разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі в силу вимог ст. 141 ЦПК України остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача або держави понесених нею судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1020,61 (т. 1 а.с. 61), сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 38-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Постанову складено 29 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: