Провадження № 22-ц/772/696/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бар'як А. С.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 рокуСправа № 127/23865/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представників позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 і ОСОБА_5; відповідача ОСОБА_6 і його представника - адвоката ОСОБА_7; третьої особи Павлюк І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Павлюк Ірини Іванівни; ОСОБА_9, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

Рішення ухвалив суддя Бар'як А.С.

Рішення ухвалено о 15.32. год. у м. Вінниці

Дата складення повного тексту рішення невідома,

В с т а н о в и в:

10 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» і приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., про визнання недійсним договору купівлі продажу 12/25 часток будинку АДРЕСА_1, укладеного 20 березня 2014 року між ним і відповідачем ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І.

Свої вимоги мотивував наступним.

20 березня 2014 року він, діючи як продавець, продав покупцю ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу частини жилого будинку, 12/25 часток житлового будинку з прибудовою по АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. і зареєстрований в реєстрі за № 537 та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Його право власності на відчужуваних 12/25 часток житлового будинку підтверджується договором, посвідченим Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 03.07.1986 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1-023, дублікат якого виданий Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 28.07.2011 року в реєстрі за № 8-1466.

Згідно цього договору йому на праві власності належали приміщення житловою площею 31,3 кв. м., а в договорі купівлі-продажу від 20.03.2014 року вказано, що він продав 12/25 часток будинку житловою площею 50,9 кв. м.

Помилка була допущена техніком КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», який до належної йому 12/25 часток будинку приєднав кімнату 2-3 площею 19,6 кв. м., яка йому не належала по договору від 03.07.1986 року. У зв'язку із такою помилкою частина будинку, яку він продав, помилково збільшилася на розмір кімнати 19,6 кв. м., житлова площа збільшилася до 50,9 кв. м., а продана частка будинку також збільшилася з 12/25 до 17/25 часток.

Помилка техніком КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» і нотаріусом Павлюк І.І. була допущена тому, що під час володіння своєю часткою 12/25 у прибудові «А-1» відбулися зміни: в старих приміщеннях 2-1 і 2-2 було демонтовано перегородку і об'єднано ці приміщення в одне 2-1, ще не самочинним та не потребує введення в експлуатацію, але механічно призвело до перенумерації приміщень: бувша кімната 2-4 площею 19,6 кв. м. стала кімнатою 2-3, яка не була предметом договору від 03.07.1986 року і йому не належала.

У зв'язку з допущеною помилкою нерухоме майно, що перебуває у його власності було зменшене на 19,6 кв. м., знижена його цінність і можливість використання. Така помилка була допущена при оформленні документів на його нерухоме майно при оформленні договору купівлі-продажу, тому він звернувся до суду із даним позовом про визнання договору купівлі-продажу 12/25 часток житлового будинку недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 1 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 537, згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 придбав 12/25 часток житлового будинку з прибудовою, що знаходиться в АДРЕСА_1.

В результаті визнання правочину недійсним стягнуто з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_3) - 265 058,00 грн., одержаних на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 537, який судом визнаний недійсним.

В результаті визнання правочину недійсним зобов'язано ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2) передати ОСОБА_3 (АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1) приміщення, які йому були передані на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 537, який судом визнаний недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 640 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим, оскільки воно ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні відповідач і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити із підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представники позивача заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять її відхилити і залишити без змін рішення суду.

Третя особа приватний нотаріус підтримала апеляційну скаргу відповідача, просить її задовольнити; вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, просить його скасувати і відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Треті особи: представник КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» і ОСОБА_9, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися і не надіслали письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VШ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VШ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції якої перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже, справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 21 березня 2014 року продавець ОСОБА_3 і покупець ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу частини жилого будинку, за умовами якого продавець передає, а покупець приймає у власність 12/25 часток житлового будинку з прибудовою, що по АДРЕСА_1 і сплачує її вартість за ціною та у порядку, що передбачені договором. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ. «А», житлова прибудова літ. «А1», прибудови «а», «а1», «а2», сараї «Б», «б», «Е», «Ж», «Д», гараж «Г», убиральня «Г», огорожа № 1. Загальна площа 118,3 кв. м., житлова площа 73,6 кв. м.

Документом, що підтверджує право власності продавця на відчужуваних 12/25 часток житлового будинку з прибудовою є договір, посвідчений Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 03.07.1986 року в реєстрі за № 1-023, дублікат якого виданий Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 28.07.2011 року в реєстрі за № 8-1466.

Право власності продавця на відчужувану за цим договором частку житлового будинку з прибудовою, зареєстровано в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 11.08.2011 року, номер запису: 8547 в книзі: 32 за реєстраційним номером: 30944911 та в Державному реєстрі речових прав 20.03.2014 року за реєстраційним № 01 (пункт 1.1.).

За даними правовстановлюючого документу, реквізити якого зазначені у пункті 1.1 цього договору, та технічної документації, до складу відчужуваних 12/25 часток житлового будинку з прибудовою, входять наступні приміщення в житловому будинку літ. «А»: тамбур П, кухня 2-1, коридор 2-2, кімната 2-3, гардеробна 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, загальною площею 79,1 кв. м., житловою площею 50,9 кв. м.

Договір купівлі-продажу частини житлового будинку 20 березня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. і зареєстрований в реєстрі за № 537 та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а. с. 4-5).

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як продавець, уклав оспорюваний договір купівлі-продажу в результаті помилки щодо переліку майна, яке входило до належної йому 12/25 часток відчужуваного будинку, що визначалося відповідними правовстановлюючими документами, яке він мав право одноособово відчужити і до переліку якого помилково було включено жилу кімнату 2-6 площею 19,6 кв. м., яка окрім позивача ОСОБА_3 також належала ОСОБА_10, при цьому ОСОБА_10 не виступала у цьому правочині продавцем частини жилої кімнати площею 19,6 кв. м. і не уповноважувала ОСОБА_3 на відчуження цієї кімнати, яка до того ж, не була виділена в натурі у визначеному законом порядку ОСОБА_3 з відповідного майна, належного на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 і ОСОБА_10, враховуючи, що в результаті допущеної помилки щодо визначення переліку майна, яке входить до належної і відчужуваної ОСОБА_3 12/25 частки житлового будинку, в результаті укладання відповідного оспорюваного правочину ОСОБА_3 відчужив належну йому частку майна житловою площею 50,9 кв. м., хоча житлова площа, згідно правовстановлюючих документів, належної ОСОБА_3 та відчужуваної ним на підставі даного оспорюваного правочину 12/25 частки житлового будинку, складає лише 31,3 кв. м. Такі допущені помилки мають істотне значення та існували на момент вчинення відповідного правочину, враховуючи позицію сторін, в тому числі відповідача, який у судовому засіданні зазначив про те, що якби він знав, що в предмет договору купівлі-продажу не входить третя спірна житлова кімната, то такого договору він не укладав би і ніколи не купував би відповідну частку будинку, до якого входило би лише дві житлові кімнати.

Визнаючи договір купівлі-продажу недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, як укладеним внаслідок помилки, судом першої інстанції не враховано, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 656, 657 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 21 березня 2014 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу 12/25 частин жилого будинку з прибудовою, що по провулку АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. і зареєстрований в реєстрі за № 537 та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а. с. 4-5).

За правилами частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Як вбачається зі змісту договору, його підписано в присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність та належність ОСОБА_3 12/25 часток будинку, що відчужуються, перевірено.

Як зазначено у пункті 1.1. договору на час його укладення і посвідчення нотаріусом, документом, що підтверджує право власності продавця ОСОБА_3 на 12/25 часток житлового будинку з прибудовою є договір, посвідчений Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 03.07.1986 року в реєстрі за № 1-3023, дублікат якого виданий Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 28.07.2011 року в реєстрі за № 8-1466.

Право власності продавця на відчужувану за цим договором частку житлового будинку з прибудовою, зареєстрований в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 11.08.2011 року, номер запису: 8547 в книзі: 32 за реєстраційним номером: 30944911 та в Державному реєстрі речових прав 20.03.2014 року за реєстраційним номером: 01.

За даними правовстановлюючого документа, реквізити якого зазначені у пункті 1.1 цього договору та технічної документації, до складу відчужуваних 12/25 часток житлового будинку з прибудовою входять наступні приміщення: в житловому будинку літ. «А»: тамбур П, кухня 2-1, коридор 2-2, кімната 2-3, гардеробна 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6. Загальна площа 79,1 кв. м., житлова площа 50,9 кв. м. (пункт 1.2).

У пункті 1.6 договору зазначено, що покупець стверджує, що володіє достатньою інформацією про будинок, що набувається, задоволений його якісним станом, встановленим шляхом внутрішнього огляду до укладення цього договору, ним не виявлено під час огляду будь-яких дефектів та недоліків, самовільного перепланування, реконструкції об'єкта, про які не було б повідомлено продавцем (том 1 а. с. 4-5).

У договорі відображено, що продавець ОСОБА_3 посвідчив, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору; самовільних переобладнань у будинку немає; внаслідок продажу будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором (пункт 4.).

Одночасно, в цей же день - 20 березня 2014 року, перед підписанням договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу Павлюк І.І. письмову заяву від 20 березня 2014 року, підтвердивши ці відомості (том 1 а. с 134).

Також у цьому договорі у пункті 4 зазначено, що сторони, у тому числі продавець ОСОБА_3, стверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Продавець ОСОБА_3 заявляє, що відчужуване майно належить йому на праві особистої власності, оскільки набуте ним по договору дарування.

Сторони, у тому числі продавець ОСОБА_3, свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (пункт 5 договору).

Отже, зміст договору свідчить про те, що він підписаний особисто продавцем ОСОБА_3 по його добрій волі, без тиску і без примусу і саме ці приміщення продавець за договором купівлі-продажу передав у власність покупцю ОСОБА_6, і саме за такі зазначені у договорі приміщення продавець отримав від покупця кошти в сумі 265 058,00 грн., розмір яких був домовлений сторонами, тобто за згодою продавця і сторонами визначено порядок проведення розрахунків, закріплений у пункті 2.1 і 2.2. договору.

Окрім цього продавець ОСОБА_3 при підготовці документів для продажу частки будинку звертався до ТОВ «ВІТ-ОКС» із заявою про проведення оцінки тієї частки будинку, яку він бажав продати. По його заяві і по його вказівці проводилася оцінка нерухомості, яку продавець - позивач по справі, мав намір продати.

На виконання умов пункту 2.1 договору приватним нотаріусом Павлюк І.І. посвідчено подану 07.04.2014 року (після укладення договору) заяву ОСОБА_3, якою він підтвердив факт одержання ним від покупця ОСОБА_6 суми у розмірі 265 058,00 грн., з яких 50 000,00 грн. було одержано ним до укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку; майнових та будь-яких інших претензій до покупця не має і мати не буде (том 1 а. с. 50).

Для продажу будинку за заявою продавця - позивача по справі, КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» виготовило технічний паспорт станом на 04.09.2013 року на будинок по АДРЕСА_1, власниками якого є: ОСОБА_3 - 12/25, ОСОБА_11 - 13/25 (том 1 а. с. 8-11).

У паспорті міститься експлікація приміщень до плану житлового будинку АДРЕСА_1, із якої вбачається, що даний будинок складається із двох ізольованих приміщень: до складу 1-го приміщення входить: тамбур І, коридор 1-1, кухня 1-2, кімната 1-3, кімната 1-4 загальною площею 39,2 кв. м., житловою площею 22,7 кв. м.; до складу 2-го приміщення входить: тамбур П, кухня 2-1, коридор 2-2, кімната 2-3, гардеробна 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6 загальною площею 79,1 кв. м., житловою площею 73,6 кв. м. (том 1 а. с. 10).

Технічний паспорт виготовлений станом на 04.09.2913 року (том 1 а. с. 8) і саме станом на цей час кімната 2-3 площею 19,6 кв. м. входила до складу приміщення № 2, що вбачається із плану будинку, оскільки ця кімната має три вікна і лише одні двері, які виходять у кімнату - коридор 2-2 площею 4,5 кв. м., який за оспорюваним договором ОСОБА_3 був проданий ОСОБА_6 і будь-якого спору по цьому коридору у сторін, у тому числі у позивача, не має.

Також із технічного паспорта вбачається, що станом на час продажу частки будинку ОСОБА_3 кімната 2-3 площею 19,6 кв. м. не мала дверей, які б з'єднували цю кімнату із частиною будинку, яку залишив собі у власність продавець ОСОБА_3 після оформлення продажу частки будинку ОСОБА_6

Після продажу частки будинку виготовлено технічний паспорт станом на 06.05.2015 року, із якого вбачається наявність двох власників: ОСОБА_6 - 12/25, ОСОБА_11 - 13/25 (том 1 а. с. 46-49). Зміни по приміщенню кімнат площею 4,5 кв. м та 19,6 кв. м. щодо встановлення інших ніж були між ними дверних отворів відсутні.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а. с. 71).

Його спадкоємці: позивач ОСОБА_3 - 13 серпня 2013 року і ОСОБА_10 - 20 серпня 2013 року, кожен, отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку спадкового майна, яке складається із 13/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 100, 112). Реальний поділ цього спадкового майна спадкоємцями не проведений.

До посвідчення договору купівлі-продажу, спадкоємець ОСОБА_10 у присутності приватного нотаріуса Павлюк І.І. підписала подану нею 20 березня 2014 року заяву, якою повідомила про те, що їй відомо про наступний продаж ОСОБА_3 належних йому на праві власності 12/25 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за 265 058,00 грн.; від привілеєвого права купівлі відмовляється і одночасно дає згоду, щоб у постійне користування покупця перейшло 12/25 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудам, куди входять наступні приміщення у будинку, означеному на плані літ. «А»: тамбур П, кухня 2-1, коридор 2-2, кімната 2-3, гардеробна 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6. Загальна площа 79,1 кв. м., житлова площа 73,6 кв. м. (том 1 а. с.135).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а. с.166). Другою вінницькою державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 263/2016 за заявою чоловіка ОСОБА_9. На час розгляду судом даної цивільної справи свідоцтво про право на спадщину не видано, що вбачається із наданої Другою вінницькою державною нотаріальною конторою копії спадкової справи (том 1 а. с. 152-178).

Згідно ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У даній статті закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

У частині 1 ст. 229 УК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману.

Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс України розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин, визначених у статті 229 ЦК України, потрібно виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, стану здоров'я, характеру діяльності, значення правочину тощо. При цьому за загальним правилом не має розцінюватися як помилка незнання сторонами правочину норм законодавства.

Отже, із наведеного слідує, що така помилка має бути допущена продавцем або покупцем.

У позовній заяві позивач визначив підставу для визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку недійсним - через допущену помилку, що передбачено ст. 229 ЦК України.

При цьому позивач у своєму позові зазначив, що помилка була допущена не ним, а техніком КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», який виготовив технічний паспорт на будинок та приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., яка 20 березня 2014 року посвідчувала договір купівлі-продажу частини житлового будинку (том 1 а. с. 1-3).

Також позивач у своїй позовній заяві зазначив, що помилка була допущена при оформленні документів на належне йому нерухоме майно при оформленні договору купівлі-продажу (том 1 а. с. 2).

З урахуванням вимог зазначеного матеріального закону такі твердження позивача не можуть кваліфікуватися як помилка, яка за правилами статті 229 ЦК України може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно роз'яснень наданих у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Встановлені по справі обставини свідчать про те, що продавець ОСОБА_3 мав намір продати саме таку частку будинку, яка зазначена у договорі купівлі-продажу і яка фактично була передана у власність покупцю ОСОБА_6 після оформлення договору купівлі-продажу.

Його твердження в тому, що він помилявся щодо кількості відчужуваних приміщень і їх площі є безпідставними, спростовуються крім показів відповідача ОСОБА_6, показами третьої особи - приватного нотаріуса Павлюк І.І. , а також дослідженими матеріалами справи.

При цьому позивач, користуючись наданими йому статтями 43, 49 ЦПК України процесуальними правами та обов'язками, на виконання вимог статей 13, 12, 81 ЦПК України, зобов'язаний був довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, обгрунтувавши такі свої позовні вимоги та надавши докази, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, що передбачено статтями 76-80 ЦПК України.

Таких вимог цивільного процесуального закону позивач не виконав.

Таким чином, судом не встановлено допущеної помилки при відчужуванні частини житлового будинку, яка могла б мати істотне значення і бути підставою, визначеною законом, для визнання правочину недійсним, а допущені технічні описки при оформленні документів є недбальством продавця нерухомості, яке не може бути законною підставою для визнання даного договору купівлі-продажу недійсним.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, а також доводів апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з підстав недоведеності з боку позивача наявності помилки щодо правової природи укладеного з відповідачем договору.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Суд апеляційної інстанції, прийшовши до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового судового рішення, з урахуванням вимоги апеляційної скарги відповідача, підтриманої у судовому засіданні, щодо судових витрат, змінює їх розподіл, стягуючи ці витрати із позивача на користь відповідача у загальній сумі 4 950,40 грн., з урахуванням наступного.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в дохід держави у розмірі 950,40 грн. (том 2 а. с. 57).

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Правничу допомогу відповідачу ОСОБА_6 надавала адвокат ОСОБА_7 на підставі укладеного 12 січня 2017 року договору про надання правової допомоги по цивільній справі (провадження у справі відкрито 18 листопада 2016 року) (том 1 а. с. 42, 43).

Згідно розрахунку вартості послуг за надану правову допомогу її вартість складає 6 720,00 грн. Всього ОСОБА_6 сплачено адвокату ОСОБА_7 4 000 грн. згідно квитанції № 1 від 9 січня 2018 року ( том 2 а. с. 17-19).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 лютого 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Павлюк Ірини Іванівни; ОСОБА_9, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 4 950,40 грн. в рахунок повернення витрат за надання правничої допомоги і судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

В.В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 25 травня 2018 року

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська