Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа №751/5788/16-ц

провадження №61-22338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів:

Лакізи Г. П., Скрипки А. А., Шевченка В. М.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати ОСОБА_3 батьком дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_8 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати, понесені на правову допомогу в сумі 1 874,40 грн.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народився син - ОСОБА_8 ОСОБА_9. Відповідач є батьком дитини, але відмовився офіційно визнати його своїм сином і подати в органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства. Запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України. Батьківство відповідачем визнавалося, оскільки після народження сина відповідач турбувався про неї та сина, матеріально утримував сина, купував продукти харчування, оплачував послуги няні, при цьому особисто передавав їй кошти, що може бути підтверджено показаннями свідків.

Починаючи з жовтня 2015 року, відповідач повністю самоусунувся від утримання і виховання дитини, заперечує факт батьківства, у зв'язку з чим, встановлення зазначеного факту необхідно позивачу для стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки допомоги на утримання сина відповідач не надає, участі у вихованні сина не приймає.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 липня 2016 року у складі судді Овсієнко Ю. К. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач відмовилась від проведення у справі судової генетичної експертизи для встановлення батьківства, позивачем не надано суду належних доказів, що можуть стати підставою для визнання ОСОБА_3 батьком дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Показання свідків, яких було допитано у судовому засіданні, достовірно не підтверджують факту визнання відповідачем батьківства, спільного проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільного виховання або утримання ними дитини. Оскільки підстави для встановлення батьківства відсутні, то не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Визнано ОСОБА_3 батьком дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 червня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1 874 ,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_3 ухиляється від проведення судово-генетичної експертизи у справі про визнання батьківства, а без надання ним зразків крові експертизу провести неможливо, у зв'язку з чим суд визнав факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, тобто факт батьківства ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів, які належить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9, суд врахував, що ОСОБА_3 вже є платником аліментів у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно, а тому вважав, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на сина ОСОБА_9 в розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 червня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при скасуванні законного рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не дотримав вимог норм процесуального права та вийшов за межі позовних вимог, застосувавши як підставу для задоволення позову статті 81, 91 СК України, а також неправильно витлумачив та застосував статтю 128 СК України. При ухваленні рішення апеляційний суд обмежився цитуванням загальних норм чинного законодавства, але взагалі не обґрунтував, на підставі яких фактичних доказів він дійшов до висновків про можливість задоволення вимог позивача.

Також неправильно застосовано вимоги викладені в частини другої статті 128 СК України, де зазначено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані у відповідності до вимог процесуального закону.

У супереч вимогам частини першої статті 10 та частини другої статті 146 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) судом не був застосований примусовий привід відповідача на проведення призначеної судом експертизи.

У відзиві на касаційну скаргу, позивач, не погодилась з її доводами та просила залишити оскаржуване відповідачем рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дана справа надійшла до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини.

У вказаному свідоцтві про народження батьком дитини зазначено ОСОБА_10, матір'ю - ОСОБА_1.

Відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 СК України - згідно заяви матері дитини.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_3 є батьком її дитини - ОСОБА_1 ОСОБА_9, однак він відмовився подати в органи Реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства та цього факту не визнає.

Відповідно до частини першої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 128 СК України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Позивач не мала можливості заявити клопотання про проведення судово-генетичної експертизи в суді першої інстанції з об'єктивних причин - скрутного матеріального становища, в якому вона перебуває разом з малолітньою дитиною, яка перебуває виключно на її утриманні, оскільки вона не мала можливості оплатити таку експертизу.

На стадії апеляційного розгляду справи, ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року по справі було призначено судову біологічну (генетичну) експертизу із застосуванням методики генотипоскопії (аналізу ДНК), проведення якої доручено експертам відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи.

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 попереджено про наслідки ухилення від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, передбачені статтею 146 ЦПК України 2004 року.

На відбір зразків крові, призначений експертною установою на 23 вересня 2016 року, відповідач ОСОБА_3 не з'явився, повідомивши суд про поважність причин своєї неявки в експертну установу, та просив перенести проведення експертизи.

Експертною установою було призначено повторно відбір зразків крові на 28 жовтня 2016 року, про що повідомлено учасників судового розгляду, проте відповідач ОСОБА_3 повторно не з'явився до експертної установи, про причини неявки не повідомив.

За наведених підстав експертна установа повернула матеріали справи без виконання ухвали про проведення експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2016 року по справі було призначено судову біологічну (генетичну) експертизу із застосуванням методики генотипоскопії (аналізу ДНК), проведення якої доручено експертам відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 попереджено про наслідки ухилення від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, передбачені статтею 146 ЦПК України.

На відбір зразків крові, призначений експертною установою на 12 січня 2017 року, відповідач ОСОБА_3 не з'явився, без повідомлення причин своєї неявки, і експертною установою було повернуто ухвалу суду про проведення експертизи без виконання.

Відповідно до частини першої статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_3 ухиляється від проведення судово-генетичної експертизи у справі про визнання батьківства, судово-генетична експертиза у цій справі не проведена не з вини позивача, суд апеляційної інстанції обгрунтовано визнав факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, тобто факт батьківства ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, у матеріалах справи наявні інші докази, які свідчать, що відповідач визнавав батьківство, зокрема допитані у судовому засіданні свідки зазначали, що ОСОБА_3 займався вихованням малолітньої дитини, турбувався та утримував матеріально.

Мотиви касаційної скарги щодо непроведення експертного дослідження колегія суддів відхиляє, оскільки судом апеляційної інстанції судово-генетична експертиза двічі призначалися, проте проведена не була з вини відповідача.

Аргументи касаційної скарги відповідача щодо не застосування відносно нього примусового приводу для проведення експертизи вбачаються необґрунтованими, оскільки відповідна експертиза призначалася двічі, відповідач ухилявся від явки до експертної установи для відібрання зразків, що свідчило про його ухилення від участі в експертизі, а за змістом частини другої статті 146 ЦПК України 2004 року постановлення судом ухвали про примусовий привід відповідача для проведення судової біологічної (генетичної) експертизи є саме правом, а не обов'язком суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська