Номер провадження: 22-ц/785/2942/18
Номер справи місцевого суду: 509/2959/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Овідіопольської районної державної адміністрації, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання права власності на садибний житловий будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.12.2017 року, ухвалене суддею Кочко В.К.,

встановив:

03.08.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка). Вважаючи достатнім виділення у власність земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку, ОСОБА_2, без одержання відповідного дозволу, у 2008 році було розпочато будівництво садибного (індивідуального) житлового будинку, яке було закінчено в 2010 році та 14.12.2015 року був виготовлений Технічний паспорт на спірний садибний (індивідуальний) житловий будинок.

19.12.2016 року ОСОБА_2 до управління містобудування та архітектури Овідіопольскої районної державної адміністрації була направлена заява щодо надання інформації про відповідність місця розташування садибного (індивідуального) житлового будинку вимогам ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» у частині місця розміщення житлового будинку в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд. Однак це звернення залишилось не розглянутим, а тому відмітка на технічному паспорті про проведене технічне обстеження не може бути проставлена, що унеможливлює подання заяви про прийняття в експлуатацію об'єкта до органу державного архітектурно-будівельного контролю.

ОСОБА_2 звертала увагу на те, що самочинно збудований нею житловий будинок виконано без отримання відповідного дозволу, але без порушення встановлених будівельних норм і правил, на власній земельній ділянці, а тому враховуючи вищенаведене та з посиланням на ч.1 ст. 376 та ч.5 ст. 386 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на самочинно побудований житловий будинок.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.12.2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подала позивач ОСОБА_2 в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вона надала належні докази того, що самочинне будівництво було здійснено нею на належній їй земельній ділянці без порушенням вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а тому в позовній заяві просила суд визнати право власності на садибний будинок саме на підставі ч.5 ст. 376 ЦК України, але районний суд не зазначив в рішенні, що земельна ділянка була передана їй саме для будівництва і обслуговування житлового будинку та всупереч змісту заявлених позовних вимог безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ч.3 ст. 376 ЦК України. Крім того ОСОБА_2 вважає безпідставним посилання суду на положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в співвідношенні з положеннями ст. 1,7,8 Закону України «Про архітектурну діяльність», так як Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» був прийнятий 17.02.2011 року, а самочинне будівництво було завершене в 2010 році. Також вважає помилковим незастосування районним судом п. 6 Розділу II Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, згідно якого для оформлення права власності на побудований нею садибний будинок достатнім є проведення технічного обстеження, яке здійснюється виконавцем (експертом (інженером) з технічної інвентаризації) під час їх технічної інвентаризації лише за результатами попереднього (візуального) етапу обстеження з проставлянням у технічному паспорті відмітки за формою, наведеною в додатку 2 до вказаного Порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що 24.07.2007 року, на підставі рішення Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району від 24.07.2017 року ОСОБА_2 в приватну власність була передана земельна ділянка загальною площею 0,1 га, розташована за по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка).

На цій земельній ділянці ОСОБА_2 у 2010 році без отримання відповідного дозволупобудувала садибний (індивідуальний) житловий будинок що складається з житлового будинку - літ. А-2, загальною площею 123,7 кв.м., житлова площа 44,6 кв.м., прибудови - літ.а, підвалу - літ.2,ганка- літ.а3, прибудови - літ.А, вбиральні - душ - літ.Б, та споруд 1-6, І,ІІ.

14.01.2015 року було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності за зазначену земельну ділянку та видано Свідоцтво про право власності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до компетентних органів з заявою щодо надання йому дозволу на виготовлення проектно-кошторисної документації на побудову будинку не звертався, також відсутній дозвіл та належно затверджений проект на будівництво, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на об'єкт самочинного будівництва на підставі рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з наступних підстав.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При розгляді справ пов'язаних із самочинним будівництвом слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України у редакції від 07.07.2010 року).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»)). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Така позиції апеляційного узгоджується з позицією Верховного Суду висловленою в постанові № 127/18746/15-ц від 07.02.2018 року, яка відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, підлягає застосуванню у даних спірних правовідносинах.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.12.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.05.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева