Єдиний унікальний номер 229/2827/17 Номер провадження 22-ц/775/742/2018
Головуючий у 1-ій інстанції Петров Є.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Корчистої О.І., Краснощокової Н.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 229/2827/17 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, за апеляційною скаргою відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, від імені якого за довіреністю діє головний спеціаліст відділу судової роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Циря С.М., на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 05 лютого 2018 року (суддя Петров Є.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Дружківка Донецької області, повний текст рішення складено 16.02.2018 року), -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником 1/2 частки будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу частки житлового будинку. 29-30 серпня 2016 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції належне йому житло було повністю зруйновано, що підтверджується Актом № 56 обстеження нерухомого майна від 02.09.2016 року.

Згідно зазначеного акту будинок отримав пошкодження під час проведення антитерористичної операції, внаслідок попадання вибухового пристрою з артилерійської зброї. На даний час він проживає з родиною в м. Слов'янськ, оскільки перебування в с. Кам'янка є небезпечним. Селище Кам'янка знаходиться на лінії зіткнення, де активно проходять бойові дії до теперішнього часу. 02 вересня 2016 року він звернувся з заявою про скоєння злочину (терористичного акту) до слідчого відділу УСБУ в Донецькій області, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження та зареєстровано в ЄРДР №0001059 за ст. 258 ч. 2 КК України. Відповідно до Наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України №102 від 03 травня 2017 року, показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01 квітня 2017 року по Донецькій області) складає 10 897,00 грн./м кв. Згідно Технічного паспорту та договору купівлі-продажу, загальна площа належної позивачу 1/2 частини будинку складає 51,2 кв. м, отже, розмір матеріального збитку складає 557 926,40 грн. (51,2 х 10897,00 грн./ кв. м). Просив суд відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку в сумі 557 926,40 грн., шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 05 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Відшкодовано ОСОБА_2 за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 557 926 грн. 40 коп. шляхом стягнення з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В апеляційній скарзі представник відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, посилаючись на неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджені докази, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано визначив позивача власником 1/2 будинку АДРЕСА_1 в той час як відповідно до свідоцтва про право власності від 04 грудня 1996 року, виданого КСП «Спартак» Донецької асоціації «Донецькплодоовощторг», визначені власниками 1/4 цього будинку такі особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5; доля власності кожної особи не визначена.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази про пошкодження будинку, а сам факт проведення досудового слідства щодо кримінального правопорушення за фактом пошкодження житлового будинку свідчить про необґрунтованість та недоведеність твердження, що руйнування вказаного будинку є наслідком здійснення терористичного акту.

Також, на думку скаржника, судом першої інстанції не дотримані вимоги ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» щодо визначення винних осіб, які заподіяли шкоду, та неправильно застосовані положення Кодексу цивільного захисту України. Пред'являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, проте позивач не надав жодного доказу виконання вимог частини 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України.

При визначенні розміру відшкодування матеріальної шкоди не застосовані положення законодавства України, які підлягали застосуванню, зокрема, статті 22, 1192 ЦК України. В свою чергу, вартість втраченого майна може визначити тільки атестований судовий експерт, а вартість опосередкованої вартості житла не є розміром збитку і не визначає розміру причиненої шкоди постраждалому від надзвичайної ситуації чи від терористичного акту.

Посилання суду першої інстанції на позицію Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі Айдер та інші проти Туреччини) як на підставу для відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної під час проведення антитерористичної операції, вважає безпідставними.

В своїх письмових поясненнях на апеляційну скаргу представника Кабінету Міністрів України представник позивача посилався на те, що відшкодування шкоди, у даному випадку, є обов'язком Держави і тому суд правильно застосував норми Кодексу цивільного захисту України і Закону України «Про боротьбу з тероризмом», та стягнув грошову компенсацію за зруйнований житловий будинок відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Представник позивача ОСОБА_7 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином - повістками, надісланими рекомендованим поштовим повідомленням.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 1/2 будинку АДРЕСА_1, жилою площею 51,2 кв. м, що підтверджується Договором купівлі-продажу 1/4 житлового будинку та витягом з Державного реєстру правочинів про реєстрацію цього договору, свідоцтвом про право власності на житло (а. с. 24, 25-26, 27).

02 вересня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що в ході проведення артилерійського обстрілу було пошкоджено майно, належне ОСОБА_2 за ст. 258 ч. 2 КК України (а. с. 34).

Згідно з актом № 56 обстеження нерухомого майна пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції від 02 вересня 2016 року, житловий будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві власності, був пошкоджений внаслідок влучання з артилерійської зброї під час бойових дій, що пов`язані з проведенням на території області антитерористичної операції. При цьому, комісією встановлено, що будинок для проживання не придатний (а. с. 28-29). Представником позивача надано на підтвердження руйнування будинку фотографії руйнувань (а. с. 39-42).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» з застосуванням механізму визначення розміру відшкодування, встановленого частиною 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, а саме, виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла по Донецькій області.

З висновком суду першої інстанції щодо підстав стягнення грошової компенсації та визначення її розміру можна погодитися, враховуючи наступне.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 41 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та Кодексом цивільного захисту України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Предметом позову по цій справі є відшкодування шкоди, завданої руйнуванням будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з актом № 56 обстеження нерухомого майна пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції від 02 вересня 2016 року, будинок, розташований за вказаною вище адресою, належить ОСОБА_2 на праві власності, був пошкоджений внаслідок влучання з артилерійської зброї під час бойових дій, що пов`язані з проведенням на території області антитерористичної операції. При огляді, з урахуванням матеріалів технічної інвентаризації, були виявлені наступні пошкодження: зруйнована покрівля житлового будинку - 100 %; пошкоджені несучі стіни - 30 %; пошкодженні віконні та дверні прорізи - 100 %; господарські будівлі; паркан; відсутні вікна та двері; стеля - 50 %. 29 серпня 2016 року в 23.45 год. під час обстрілів пошкоджено дах, вікна, стіни, двері, стеля. Житловий будинок знищений на 40 %, для подальшого проживання в ньому не придатний.

02 вересня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що в ході проведення артилерійського обстрілу було пошкоджено майно, належне ОСОБА_2 за ст. 258 ч. 2 КК України.

Факт пошкодження будинку відповідачем не оспорюється.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в нормах ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилався на те, що шкода завдана йому терористичним актом 29-30 серпня 2016 року.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року № 638-IV, згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На час розгляду справи судом першої інстанції рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Селище Кам'янка Донецької області, де розташований будинок позивача, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» належить до населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, а згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року - належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Тобто, матеріалами справи доведено, що будинок позивача розташований в районі проведення антитерористичної операції, яка була розпочата у зв'язку із необхідністю вжиття заходів щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, а саме, на лінії зіткнення та був пошкоджений в період проведення антитерористичної операції.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем факту заподіяння їй шкоди саме внаслідок терористичного акту відповідає обставинам справи.

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Не ґрунтується на законі довід апеляційної скарги відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про недоведеність позивачем факту завдання йому шкоди саме терористичним актом, як злочинним діянням, відповідальність за яке передбачена статтею 259 Кримінального кодексу України, оскільки вирок суду щодо винної в терористичному акті особи відсутній.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону.

Тобто, висновок суду першої інстанції про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються вимоги ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є правильним.

На підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомим є той факт, що у 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

З акту вбачається, що будинок позивача отримав пошкодження саме під час бойових дій, пов'язаних з проведенням антитерористичної операції (а. с. 97). За фактом пошкодження будинку порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 258 КК України (а. с. 34).

Суд першої інстанції правильно застосував механізм визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 1 липня 2013 року, оскільки будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджене житло, внаслідок такої ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно з пунктом 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена, зокрема, іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності.

До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу).

Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту України, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».

Такий висновок суду підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 січня 2015 р. № 47-р «Про встановлення режимів підвищеної готовності та надзвичайної ситуації», згідно якого з метою координації дій державних органів влади, спрямованих на забезпечення захисту населення, територій та майна, функціонування єдиної державної системи цивільного захисту для подолання наслідків надзвичайної ситуації державного рівня соціального та воєнного характеру, яку спричинило загострення ситуації на деяких територіях України, загроза вчинення терористичних актів, та відповідно до статей 13 і 14 Кодексу цивільного захисту України, установлено режим надзвичайної ситуації в Донецькій та Луганській областях.

Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Згідно ст. 85 Кодексу відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях.

Проте до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції.

Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися.

Відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Саме з цього виходив суд першої інстанції при визначенні розміру шкоди, завданої позивачу пошкодженням будинку.

На підставі ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного кодексу України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, тому відповідно до ч. 9 ст.10 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження житла терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на опосередковану вартість спорудження житла за регіонами України, затверджену наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України».

Виходячи з положень Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого Наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27 вересня 2005 року № 174 показник опосередкованої вартості спорудження житла - вартість будівництва в розрахунку на один квадратний метр загальної площі квартир будинку, визначений на підставі вартості будівництва об'єкта-представника.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено показник опосередкованої вартості спорудження житла по Донецькій області, а саме вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), складає 10 897 грн.

З технічного паспорту на будинок позивача вбачається, що загальна площа будинку складає 51,2 кв. м, отже, розмір матеріального збитку дорівнює 557 926,40 грн. (51,2 х 10 897,00 грн./ кв. м).

Крім того, такий висновок випливає з положень ст. 8 Конституції України, за якими в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 7 Кодексу цивільного захисту України одним з основних принципів здійснення цивільного захисту є гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров'я та власності.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

У подібних правовідносинах, у рішенні від 8 січня 2004 у справі Айдер та інші проти Туреччини (AyderandOthers v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (socialrisk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об'єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

У рішенні від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110).

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючи з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених лише пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, про недотримання при стягненні грошової компенсації умов, встановлених частиною 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, та безпідставне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин частини 10 ст. 86 цього Кодексу, а саме, відшкодування шкоди, виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла, є необґрунтованими. Обраний позивачем механізм визначення розміру збитків, виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла, є таким, що відповідає вказаним нормам права.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Положення ст. 1192 ЦК України повністю узгоджуються з нормами ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 85 Кодексу цивільного захисту України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 та 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Невиконання позивачем вимог ч. 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, а саме, - добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання, є основним доводом апеляційної скарги відповідача.

Питання щодо добровільної передачі місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування зруйнованого будинку може мати місце при виплаті його опосередкованої вартості постраждалому у позасудовому порядку.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що у позові Кабінет Міністрів України як представник держави визначений правильно, не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 в якості відповідача зазначив саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України як представників держави - Кабінет Міністрів України та Державну казначейську службу України.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство оборони України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинна виступати і Державна казначейська служба України.

Доводи апеляційної скарги стосовно необґрунтованого визначення позивача власником 1/2 пошкодженого будинку є безпідставними, оскільки 1/4 частина будинку була приватизована, а інша 1/4 частини придбана в порядку купівлі-продажу, та такими, що не впливають на вирішення спору в даній справі.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Кабінету Міністрів України про те, що вартість втраченого майна можу бути встановлена лише судовим експертом за таких підстав.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Отже висновок експерта - це один із засобів доказування.

Положеннями ст. 105 ЦПК України передбачені випадки обов'язкового призначення експертизи, серед яких відсутній випадок для встановлення вартості пошкодженого чи знищеного майна.

Крім того, на підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, клопотання про призначення експертизи сторонами не заявлялось.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи і дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 травня 2018 року.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.І. Корчиста

Н.С. Краснощокова