Справа №488/4630/16-ц 24.05.2018
Провадження №22-ц/784/809/18
Провадження №22-ц/784/809/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 488/4630/16-ц

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Яворської Ж.М.

із секретарем Гавор В.Б.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

про заборону вчинення дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І. 23 січня 2018 року в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складено 29 січня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про заборону вчинення дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначав, що 22 березня 2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № NKTGGK09440017, згідно якого відповідач надав йому кредитні кошти у розмірі 46 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 0,84 % на місяць і строком користування до 21 березня 2022 року.

В забезпечення виконання зобовязань між ними того ж дня укладено іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк», належну йому на праві приватної власності квартиру № АДРЕСА_1.

Листом від 1 листопада 2016 року відповідач повідомив позивача про намір зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки посилаючись на п. 27 іпотечного договору, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затв. Постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року, які надають право задовольнити вимоги за іпотечним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Позивач вказував, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон) заборонено примусове звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, якщо воно є забезпеченням за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, за умов, визначених ст. 1 цього Закону.

Посилаючись на те, що предмет іпотеки, відповідає вимогам зазначеного Закону, ОСОБА_1 просив заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії щодо реєстрації за собою права власності на квартиру № АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором від 22 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстр. № 861, - протягом дії Закону.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Заборонено ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснювати дії щодо реєстрації за ним права власності на квартиру № АДРЕСА_2 А в м. Миколаєві, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та є предметом іпотеки за іпотечним договором від 22 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстр. № 861 до закінчення дії Закону. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на те, що направлення банком позивачу повідомлення про намір набуття у власність квартири відповідає умовам іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та є наміром застосування банком обраного ним саме позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на що заборона Законом не встановлена, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1, оскільки предмет іпотеки, на який ПАТ КБ «ПриватБанк» намагається здійснити дії щодо реєстрації права власності, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 22 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № NKTGGK09440017, згідно якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 46 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 0,84 % на місяць і строком користування до 21 березня 2022 року.

В забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, між сторонами був укладений Іпотечний договір від 22 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстр. № 861, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк», належну йому на праві приватної власності квартиру № АДРЕСА_1.

Пунктом 33.4 вищевказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 252 500 грн.

У подальшому, у звязку з невиконанням позичальником ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором, відповідачем по справі були направлені повідомлення про наявність боргу та про наміри банку зареєструвати за собою право власності на іпотечне майно, як іпотекодержателем після спливу 30 днів з дня отримання цього повідомлення (а.с.14).

Разом з тим, до теперішнього часу право власності на предмет іпотеки є зареєстрованим за позивачем як іпотекодателем, а банком будь-яких дій щодо реалізації положень іпотечного договору не зроблено.

Звертаючись до суду з вимогами про заборону вчиняти певні дії, а саме реєструвати право власності на іпотечне майно, позивач вважав, що здійснення банком дій щодо задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна в період дії Закону в наступному може привести до порушення його прав, так як у нього відсутнє інше житло, а спірна квартира як предмет іпотеки використовується ним для постійного проживання.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 вищезазначеного Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що пунктом 27 іпотечного договору, укладеного між сторонами, визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити Іпотекодавця, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Таке застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у відповідності до положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає звернення стягнення у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі будь-яким способом або переходом до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Згода іпотекодателя на вчинення дій банком щодо переходу права власності за іпотечним застереженням, при наявності до цього умов, надана у договорі, а тому не потребує додаткового її отримання.

За таких обставин, намір набуття у власність іпотекодержателем іпотечного майна відповідає умові п. 27 іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а саме позасудовому способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово відстрочує примусове стягнення на майно.

Таких дій банком на час розгляду справи не вчинено, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача порушені.

Враховуючи, що відповідно до ст. 4 ЦПК України захисту підлягають

порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, а намір Банку набути у власність іпотечне майно відповідно до умов договору

іпотеки не порушує прав позивача, тому вимоги позивача про заборону відповідачу в майбутньому здійснювати дії щодо реєстрації за ним права власності на квартиру не підлягають задоволенню.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені положення закону та дійшов помилкового висновку про те, що права позивача, як іпотекодавця порушені, а тому підлягають захисту у обраний ним спосіб.

За такого, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову на підставі вищезазначених обставин.

З цих же підстав не можуть бути визнано обґрунтованими доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Що стосується доводів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу щодо повноважень представника відповідача на підписання апеляційної скарги та необхідності закриття апеляційного провадження, то колегія суддів вважає, що такі доводи не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено , що малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Враховуючи характер спору, який виник між сторонами, зазначену справу слід вважати малозначною, а тому на підставі положень ст. 131-2 Конституції України, п. 2 ч. 6 ст.19, ч. 2 ст. 60 ЦПК України , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути підписана представником ПАТ КБ «ПриватБанк» ( який не діє як адвокат) на підставі довіреності.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не визначав дану справу як малозначну, не можуть бути підставою для закриття апеляційного провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки на час відкриття провадження у суді першої інстанції (12 грудня 2017 року) діяв ЦПК України в редакції 2004 року, яким не була передбачена можливість визначення судом справ незначної складності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 1240 грн. 20 коп. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про заборону вчинення дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1240 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: В.В. Коломієць

ОСОБА_3

Повний текст постанови складено 25 травня2018 року.