Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

місто Київ

справа № 456/848/16-ц

провадження № 61-20922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2017 року у складі судді Бойко С. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у березні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2017 року позов ОСОБА_3, задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований 19 жовтня 2006 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 450.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 звернулась до апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення суду.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про звільнення від сплати судового збору, апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк заявнику для сплати судового збору за подання скарги в розмірі 606, 32 грн.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що, заявляючи клопотання про звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_4 не подала доказів на підтвердження того, що не отримує доходів та її майновий стан перешкоджає сплатити судовий збір у розмірі 606, 32 грн, тому підстави для звільнення від сплати судового збору за заявленим клопотанням відсутні, що не позбавляє її права подати суду такі докази.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги, суд врахував, що копію ухвали ОСОБА_4 отримала 22 лютого 2017 року, у встановлений строк не усунула недоліки, зазначені в ухвалі, і не виконала вимоги частини другої статті 297 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), тому апеляційна скарга підлягає поверненню.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просила скасувати ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року та від 20 березня 2017 року, направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_4 подавала до апеляційного суду клопотання про звільнення її від сплати судового збору у зв'язку із скрутним майновим становищем, зумовленим доглядом за дитиною-інвалідом та неотриманням доходів. На підтвердження наведених обставин заявник посилалася на протокол від 23 квітня 2007 року № 650337, доданий до заперечень проти позову, а також на ту обставину, що вона не отримує аліменти на неповнолітню дитину, справа про стягнення аліментів направлена до Апеляційного суду Львівської області. ОСОБА_4 не виконала вимог ухвали апеляційного суду про залишення скарги без руху, за її твердженнями, у зв'язку зі скрутним майновим становищем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року, відкрито касаційне провадження на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2017 року. Ухвалою суду касаційної інстанції від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 04 травня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд в оцінці оскаржуваного судового рішення врахував, що ОСОБА_4, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, звернулася до апеляційного суду із апеляційною скаргою, у якій просила звільнити її від сплати судового збору за її подання. Суд апеляційної інстанції в ухвалі від 15 лютого 2017 року визначив, що ОСОБА_4 у апеляційній скарзі просила звільнити її від сплати судового збору з тих підстав, що здійснює догляд за дитиною-інвалідом, проте доказів скрутного майнового стану не надала, а тому її заява не підлягає задоволенню. З підстав несплати судового збору апеляційний суд залишив апеляційну скаргу без руху, зазначив про можливість надати апеляційному суду доказів на підтвердження скрутного становища.

Розглядаючи клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору та вирішуючи питання про повернення апеляційної скарги з підстав його несплати, апеляційний суд не врахував, що в матеріалах справи наявні відомості, що ОСОБА_4 отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда, яка станом на січень 2017 року складала 589, 70 грн, а тому сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606, 32 грн позбавлена можливості.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У § 55 рішення «Kreuz v. Poland» від 19 червня 2001 року № 28249/95 ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року №71731/01, § 44; рішення «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року № 73547/01, § 63-64).

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не врахував розмір реального доходу заявника, а також її можливості щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги, чим порушив норми процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали.

Відповідно до статті 82 ЦПК України 2004 року та статті 8 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Повертаючи скаргу, апеляційний суд неправильно застосував положення ЦПК України 2004 року та Закону України «Про судовий збір» щодо вирішення питання звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, крім іншого із висновку суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на наведені правила, судовий збір за подання касаційної скарги покладається на позивача та підлягає стягненню в дохід держави.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 03 вересня 2015 року № 670-VIII) ставка судового збору за подання позову немайнового характеру становила 0, 2 розміру мінімальної заробітної плати, яка відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» складала 1 378, 00 грн.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII) ставка судового збору за подання касаційної скарги складала 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, належний до сплати судовий збір за подання касаційної скарги становить 661, 44 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 661, 44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик