Провадження № 2/752/2386/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 травня 2018 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

за участю секретаря Мархотка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національного інституту раку, треті особи: Первинна профспілкова організація Національного інституту раку, Незалежна первинна профспілкова організація Національного інституту раку, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

08.11.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила:

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника господарського відділу Національного інституту раку;

- стягнути з Національного інституту раку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 425 грн. 20 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що має статус одинокої матері, яка виховує дитину. З 01.09.2016 року прийнята на роботу до Національного інституту раку на посаду начальника відділу обслуговування, ремонту та експлуатації будівель, споруд, інженерних мереж, в подальшому згідно наказу від 15.11.2016 року переведена на посаду начальника господарського відділу Національного інституту раку. Наказом № 154-К від 12.09.2017 року позивача звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі службової записки від 12.09.2017 року та актів про відсутність на робочому місці від 21.08.2017 року, 28.08.2017 року, 29.08.2017 року, 30.08.2017 року та 31.08.2017 року. Позивач вказує, що 21.08.2017 року знаходилась на робочому місці, про що свідчать подані нею та зареєстровані рапорти до відповідача з робочих питань. В подальшому позивач двічі зверталась до відповідача із заявою про надання додаткової відпустки для проходження з дитиною медичного огляду, не отримавши відмову у надані відпустки та вважаючи, що таку відпустку погоджено, у період з 28.08.2017 року по 31.08.2017 року перебувала у відпустці та проходила з дитиною медичний огляд. Також вказує про пряму заборону, передбачену у ч. 3 ст. 184 КЗпП України, на звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, з ініціативи власника.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.11.2017 року відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні 17.05.2018 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, вказавши на порушення відповідачем процедури звільнення та грубе порушення прав позивача при звільненні.

Представник відповідача та представник третьої особи у судовому засіданні заперечували, зазначивши про законність звільнення.

Судом з'ясовано відсутність станом на 17.05.2018 року відзиву на позов та пояснень від третіх осіб.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є одинокою матір'ю, яка виховує малолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією свідоцтва про народження від 31.08.2007 року (а.с. 18) та копією довідки Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві від 31.08.2007 року (а.с. 19).

Згідно наказу № 152-К від 31.08.2016 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника відділу обслуговування та ремонту будівель, споруд та інженерних мереж Національного інституту раку, з посадовим окладом згідно штатного розпису, із застосуванням податкової соціальної пільги підпункту 169.1.3. «а» Податкового кодексу України; (а.с. 14).

В редакції підпункту 169.1.3. «а» Податкового кодексу України, що діяла на момент працевлаштування позивача, податкова соціальна пільга застосовувалась до одиноких матерів (батьків), вдів (вдівців) або опікунів, піклувальників - у розрахунку на кожну дитину віком до 18 років.

За вказаних обставин суд відкидає твердження представника відповідача про те, що відповідачу не було відомо при прийнятті позивача на роботу, що остання має статус одинокої матері, яка виховує малолітню дитину, оскільки такі твердження спростовуються наказом відповідача про прийняття позивача на роботу.

Наказом № 204-К від 15.11.2017 року позивача переведено на посаду начальника господарського відділу Національного інституту раку (а.с. 137).

Наказом № 154-К від 12.09.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника господарського відділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, копію якого ОСОБА_1 отримала 13.09.2017 року (а.с. 5).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

Відповідно до роз'яснень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Абзацом 1 п.24 зазначеної Постанови визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставою для звільнення позивача ОСОБА_1 стала її відсутність на робочому місці 21.08.2017 року, 28.08.2017 року, 29.08.2017 року, 30.08.2017 року та 31.08.2017 року.

Дані обставини були викладені у службовій записці в.о. заступника головного лікаря Національного інституту раку Фіци С.О. від 12.09.2017 року; актах про відсутність працівника на роботі від 21.08.2017 року, 28.08.2017 року, 29.08.2017 року, 30.08.2017 року та 31.08.2017 року.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Згідно акту про відсутність на роботі працівника від 21.08.2017 року, складеного о 17.30 год. комісією відповідача у складі головного лікаря, начальника відділу кадрів, юрисконсульта та електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок встановлено, що 21.08.2017 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин у період часу з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 9).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що 21.08.2017 року ОСОБА_1 до канцелярії відповідача подано два рапорти з робочих питань, що зареєстровані за номерами 829кн та 830 кн 21.08.2017 року (а.с. 14,15), а також заяву про надання відпустки з 28.08.2017 року, яка зареєстрована відповідачем за номером 831 кн від 21.08.2017 року (а.с. 16).

Наведені обставини у сукупності з відомостями, що містяться у табелі обліку робочого часу за серпень 2017 року, згідно даних якого позивач 21.08.2017 року перебувала на робочому місці, спростовують факт відсутності позивача на робочому місці 21.08.2017 року.

Крім того, згідно акту про відсутність на роботі працівника від 28.08.2017 року, складеного о 17.30 год. комісією відповідача у складі головного лікаря, начальника відділу кадрів, юрисконсульта та електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок встановлено, що 28.08.2017 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин у період часу з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 10).

Згідно акту про відсутність на роботі працівника від 29.08.2017 року, складеного о 17.30 год. комісією відповідача у складі головного лікаря, начальника відділу кадрів, юрисконсульта та електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок встановлено, що 29.08.2017 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин у період часу з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 11).

Згідно акту про відсутність на роботі працівника від 30.08.2017 року, складеного о 17.30 год. комісією відповідача у складі головного лікаря, начальника відділу кадрів, юрисконсульта та електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок встановлено, що 30.08.2017 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин у період часу з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 12).

Згідно акту про відсутність на роботі працівника від 31.08.2017 року, складеного о 17.30 год. комісією відповідача у складі головного лікаря, начальника відділу кадрів, юрисконсульта та електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок встановлено, що 31.08.2017 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин у період часу з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 13).

Також, з матеріалів справи вбачається, що двічі 21 серпня 2017 року та 23 серпня 2017 року позивач зверталась до відповідача із заявами про надання додаткової відпустки на сім календарних днів з 28.08.2017 року, як матері, яка одна виховує дитину, для проходження медичного огляду малолітньої дитини, які зареєстровані відповідачем 21.08.2017 року за номером 831 кн (а.с. 16) та 23.08.2017 року за номером 835 кн (а.с. 17).

Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про відпустки», в редакції, що діяла станом на серпень 2017 року, щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються, зокрема, одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

В порушення вимог вказаного Закону, жодна із заяв позивача відповідачем у передбачений законом спосіб розглянута не була.

Крім того, у судовому засіданні досліджено оригінал табелю обліку робочого часу за серпень 2017 року, згідно якого 21 серпня 2017 року, 28 серпня 2017 року, 29 серпня 2017 року, 30 серпня 2017 року та 31 серпня 2017 року, згідно даних якого ОСОБА_1 була присутня у вказані дати на робочому місці.

Згідно інформації, викладеної у листі Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11 квітня 2018 року № 19897/11, відповідно до наданої звітності за серпень 2017 року Національним інститутом раку проведено нарахування заробітної плати застрахованій особі - ОСОБА_1 та відображено кількість календарних днів перебування у трудових відносинах - 31 календарний день (а.с. 158).

З вказаного вбачається, що відповідачем не здійснювався перерахунок та не подавались уточнення або змінені дані про кількість календарних днів перебування сторін спору у трудових відносинах у серпні 2017 року, станом на квітень 2018 року.

В обґрунтування причини відсутності на робочому місці 28,29,30,31 серпня 2017 року на робочому місці, позивачем надано в розпорядження суду копії медичних документів за період з 28.08.2017 року по 30.08.2017 року, виданих КНП «Консультативно-діагностичний центр Голосіївського району м. Києва» філія № 4 та КНП «Центр надання медико-санітарної допомоги № 1» про перебування позивача та її малолітньої дитини у лікарів вказаних медичних закладів.

Також, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України, не допускається звільнення, зокрема, одиноких матерів, які мають при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є одинокою матір'ю, яка виховує малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2, про вказаний статус позивач був обізнаний з моменту прийняття позивача на роботу, що знайшло своє відображення у наказі від 31.08.2016 року, а тому, за вказаних обставин,звільнення позивача відбулось всупереч положенням ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, а також гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Враховуючи викладене, суд надходить до висновку про обґрунтованість позовної вимог про поновлення позивача на посаді, оскільки звільнення позивача із займаної посади відбулось з порушенням вимог закону.

Відповідно до п.п. 3 пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок), що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Згідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до наданої довідки про доходи № 74 від 06.04.2018 року заробітна плата ОСОБА_1 в липні 2017 року становила 3770,68 грн. та в серпні 2017 року становила 2521,43 грн., що в сумі за останні 2 місяці становить 6292,11 гривень.

Кількість робочих днів в липні місяці 2017 року та серпні місяці 2017 року - 18 робочих дня. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 6292,11 / 18 = 349,56 гривень за 1 робочий день без врахування податків та зборів.

З огляду на викладене на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середня заробітна плата у розмірі 349,56 гривень за кожен робочий день вимушеного прогулу з часу її звільнення із займаної посади, тобто з 12.09.2017 року до дати поновлення її на роботі.

Станом на 17.05.2018 року кількість робочих днів вимушеного прогулу становить: вересень 2017 року - 14 днів; жовтень 2017 року - 21 день; листопад 2017 року - 22 дня; грудень 2017 року - 20 днів; січень 2018 року - 21 день; лютий 2018 року -20 днів; березень 2018 року - 20 днів; квітень 2018 року - 19 днів; травень 2018 року - 13 днів.

Станом на 17.05.2018 року 170 робочих днів вимушеного прогулу, що становить 59 425,20 грн. (170 * 349,56).

В частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає, наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом.

Так, під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність обставин, які є підставою для стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника господарського відділу Національного інституту раку.

Стягнути з Національного інституту раку () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 425 грн. 20 коп.

Стягнути з Національного інституту раку () в дохід держави судовий збір у розмірі 673,60 грн.

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника господарського відділу Національного інституту раку та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 29.05.2018 року.

Суддя