Справа № 159/2707/17 Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М.Г.
Провадження № 22-ц/773/467/18 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасників справи:

позивача-ОСОБА_1

представника позивача-ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, мотивуючи вимоги тим, що відповідачка з 17.02.2006 року по 25.01.2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з його сином, від шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач та її дочка були і залишаються зареєстрованими та проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 Вказує, що він не має повного доступу до всіх кімнат будинку, оскільки відповідачка не надає йому ключа від тієї частини будинку, у якій остання проживає із дочкою, що у свою чергу, позбавляє його права користування зазначеною частиною житлового приміщення. Він являється єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1. Крім нього у будинку зареєстровані ще тринадцять осіб - його діти та онуки, в тому числі і бувша невістка відповідач ОСОБА_2 При цьому будинок не поділений між членами родини, не було встановлено порядку користування житлом та не було завершено виділення квартир №1 та №2 в будинку, усі жильці залишаються зареєстрованими у згаданому будинку, а не в окремих квартирах.

У зв'язку з цим просив суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності житлом та надати йому вільний доступ до кімнати 1-7, площею 17,2 кв. м.; кімнати 1-8, площею 15,7 кв. м.; коридору 1-9, площею 5,5 кв.м.; кухні 1-10, площею 10,8 кв. м.; ванної кімнати 1-11, площею 6,7 кв. м. у житловому будинку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2018 року позов задоволено повністю. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом забезпечення ОСОБА_1 вільного доступу до кімнати 1-7, площею 17,2 кв. м.; кімнати 1-8, площею 15,7 кв. м.; коридору 1-9, площею 5,5 кв.м.; кухні 1-10, площею 10,8 кв. м.; ванної кімнати 1-11, площею 6,7 кв. м. Вирішено питання щодо судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Покликається на те, що при вселенні у будинок з власником було узгоджено порядок користування житловими приміщеннями у спірному помешканні, а також нею разом із бувшим чоловіком було проведено добудову, тому вважає, що має право не допускати до своєї частини будинку позивача ОСОБА_1, а отже в позові слід відмовити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.8 ст.1 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін, покликаючись на норми ст.405 ЦК України щодо захисту своїх прав як власника житлового будинку та земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, оскільки має виключне право визначати житлові приміщення, які вправі займати члени сім'ї.

Відповідач до суду не з'явилася, та подала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій просила апеляційну скаргу задовольнити, а тому суд вважав за можливе розгляд справи проводити у її відсутності, зважаючи на те, що вона повідомлялася про час та місце судового розгляду належним чином.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності, виданого 12.02.2010 р. Ковельською міською радою на підставі рішення виконкому від 14.01.2010 р. №7 (а.с.40).

Відповідно до копії будинкової книги та довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Волинській області від 27.07.2017 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в житловому будинку № АДРЕСА_1 (а.с.11, 30).

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до довідки Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області від 20.08.2009 року №2465 було присвоєно адресний номер «1» квартирі площею 67,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та присвоєно адресний номер «2» квартирі площею 55,9 кв.м. у цьому ж будинку.

Разом з тим, згідно з технічними паспортами на вказаний житловий будинок, виготовленими КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 11.06.2009 року та 12.02.2010 року, житловий будинок АДРЕСА_1 зазначений як єдиний цілий об'єкт нерухомості без виділення окремих квартир чи інших помешкань.

Матеріалами справи та наданими доказами, в тому числі і поясненнями свідків у суді першої інстанції, встановленим та доведеним є факт, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні кімнатою 1-7, площею 17,2 кв. м.; кімнатою 1-8, площею 15,7 кв. м.; коридором 1-9, площею 5,5 кв.м.; кухнею 1-10, площею 10,8 кв. м.; ванною кімнатою 1-11, площею 6,7 кв. м. у згаданому житловому будинку, чим порушує право позивача, передбачене ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України, яке підлягає відновленню шляхом зобов'язання відповідача усунути такі перешкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказувала на те, що добудова (спірні житлові приміщення) проводилась за її кошти та кошти бувшого чоловіка і її батьків, а тому вона не бажає, щоб бувший свекор мав доступ до цієї частини будинку. Також покликалась на те, що будь-яке майно і речі позивача у спірних приміщеннях за час її проживання там ніколи не знаходились, що підтверджує наявність між ними усної домовленості щодо порядку користування спірним майном.

Однак, дані доводи не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Врахувавши те, що позивач є власником житлового будинку, та те, що між сторонами відсутні будь-які належно оформлені домовленості щодо порядку користування спірними приміщеннями, в силу вимог ст.391 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що права власності позивача, як власника будинку порушене, а тому він має право вимагати усунення такого порушення.

Відповідачка на спростування вищезазначених обставин доводів не навела та не надала суду належних та допустимих доказів, що добудовані приміщення до будинку мають статус окремого жилого приміщення в порядку, визначеному законом, а також, що спірні приміщення є її спільною сумісною власністю з бувшим чоловіком.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, безпідставного відхилення поданого нею клопотання про зупинення провадження у даній справі на підставі ст.ст. 201, 202 ЦПК України (в редакцій, яка діяла до 15.12.2017 р.).

З матеріалів справи, а саме з журналу судового засідання від 10.10.2017 року вбачається, що судом було розглянуто та вирішено дане клопотання відповідача (а.с.71).

Норми статей, на які покликається відповідач, передбачають обов'язок та право суду зупинити провадження у справі за наявності передбачених процесуальним законодавством підстав. З огляду на позовні вимоги у даній справі та позовні вимоги у справі №159/3709/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права власності на частину нерухомого майна, яке набуте за час шлюбу, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, який не вбачав підстав для зупинення провадження у справі, так розгляд даної справи не є неможливим до вирішення іншої вказаної справи.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Частиною третьою цієї статті визначено перелік порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідачем таких порушень не наведено і судом апеляційної інстанції не встановлено.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду позивачем та його представником подано клопотання про покладення на відповідача судових витрат повязаних із розглядом справи, із приєднанням до нього розрахунку надання правничої допомоги, договору про надання правничої допомоги від 10.04.2018 р., акту надання послуг та квитанції про здійснення лплати за надані послуги від 11.04.2018 р. №22174017-1.

Розглянувши дане клопотання та подані стороною докази апеляційний суд вважає, що клопотання підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч.1 п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як слідує з наданих позивачем документів до клопотання, між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_5 укладено договір про надання правничої допомоги від 10 квітня 2018 року. Із розрахунку надання правничої допомоги, який є додатком №1 до договору, та акту виконаних робіт (додаток №2), вбачається, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн, що підтверджено квитанцією №22174017-1 від 11 квітня 2018 р.

Крім того, зі змісту вищенаведених документів, слідує, що сума гонорару за 1 годину роботи адвоката визначалась з урахуванням Граничного розміру компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановленого Кабінетом Міністрів України, умов договору та домовленістю між сторонами і становла 500 грн.

Частиною 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи, що розгляд справи проведений за участю лише позивача та його представника, заяв та клопотань про заперечення щодо заявленого клопотання з питань розподілу судових витрат суду не надано, тому наявні правові підстави для його задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 274, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП-НОМЕР_2) в користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП- НОМЕР_1) 4000 (чотири тисячі) гривень судових витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, понесених ним у зв'язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді