Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 759/15437/15-ц

провадження № 61-6868зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року у складі судді Мараєвої Н. Є. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Євтушенко О. І., Євграфової Є. П., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 22 вересня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Також просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/8 частини заробітку щомісяця, протягом трьох років від дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, укладеного між сторонами.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 вересня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У липні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року у складі судді Мараєвої Н. Є. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Євтушенко О. І., Євграфової Є. П., Мостової Г. І., в якій заявник просить скасувати ухвали судів апеляційної та касаційної інстанцій з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України, щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 10, 11 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, статей 73, 222, 295 ЦПК України 2004 року.

Як на приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року у справі № 6-5124св13, від 17 квітня 2013 року у справі № 6-5375св13, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-2273св15, постанови Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1250цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 376/229/15-ц, ухвалу Верховного Суду України від 19 вересня 2007 року у справі № 6-9350св07.

Як на приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинахзаявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року у справі № 6-37780св13.

Як на приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-835цс17.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_3 доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що заява задоволенню не підлягає.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для перегляду судових рішень Верховним Судом України є :

неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах;

неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ;

невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України, щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року,Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 вересня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 26-27).

Не погоджуючись із рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року, 05 вересня 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, мотивуючи тим, що строк на подання апеляційної скарги пропущений з поважних причин, оскільки про обставини, що вказують на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, позивачу стало відомо лише 26 серпня 2016 року з ухвали Мінського міського суду Республіки Білорусь від 16 серпня 2016 року, яким суд установив неналежне та несвоєчасне повідомлення ОСОБА_4 про розгляд Святошинським районним судом м. Києва цивільної справи № 759/15437/15-ц (а. с. 37-38).

Із матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 особисто був присутній у судовому засідання під час проголошення рішення, що підтверджується журналом судового засідання (а. с. 23-25).

27 січня 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 особисто знайомився з матеріалами справи (а. с. 31).

27 січня 2016 року ОСОБА_3 отримала копію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а. с. 30).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 згідно з частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме: для звернення до апеляційного суду м. Києва із заявою про поновлення строку апеляційного оскарження із зазначенням інших поважних підстав для його поновлення (а. с. 51-52).

20 жовтня 2016 року на адресу Апеляційного суду м. Києва надійшла заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про усунення недоліків апеляційної скарги та поновлення строку апеляційного оскарження рішення, в якій він зазначив про те, що ОСОБА_3 не була присутня під час судових засідань у суді першої інстанції, а заява і розписка (а. с. 30) від її імені про отримання копії рішення була складена адвокатом ОСОБА_7 і рішення позивачу не було вручене (а. с. 55-62).

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що доводи заяви про поновлення строку апеляційного оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року є безпідставними.

Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що доводи представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про пропуск строку на апеляційне оскарження з поважних причин, оскільки про обставини, що вказують на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення позивачу стало відомо лише 26 серпня 2016 року з ухвали Мінського міського суду Республіки Білорусь від 16 серпня 2016 року, яким суд встановив неналежне та несвоєчасне повідомлення ОСОБА_4 про розгляд Святошинським районним судом м. Києва цивільної справи № 759/15437/15-ц та те, що розписка (а. с. 30) від імені ОСОБА_3 про отримання копії рішення була складена адвокатом ОСОБА_7 і рішення позивачу не було вручено, є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що інших доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суду не надано.

У наданих для порівнянняухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

від 20 березня 2013 року у справі № 6-5124св13, від 17 квітня 2013 року у справі № 6-5375св13 суд касаційної інстанції виходив з того, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд не взяв до уваги те, що сама по собі присутність сторони під час проголошення вступної та резолютивної частин рішення суду без своєчасного отримання повного його тексту унеможливлює визначення необхідності подання апеляційної скарги та її мотивування, що є вимогою статті 295 ЦПК України 2004 року;

від 01 квітня 2015 року у справі № 6-2273св15 суд касаційної інстанції виходив з того, що 16 грудня 2014 до апеляційного суду Івано-Франківської області надійшло клопотання № 2 від ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року, в якому зазначила, що під час проголошення ухвали суду від 28 жовтня 2014 року була відсутня та оскаржувану ухвалу одержала рекомендованим листом від 04 листопада 2014 року, а апеляційну скаргу подала 10 листопада 2014 року, тому що 08 - 09 листопада 2014 року припали на вихідні дні (субота, неділя), тобто без порушення процесуального закону. З журналу судового засідання вбачається, що 28 жовтня 2014 року ОСОБА_3 була присутня в судовому засіданні, брала участь у судових дебатах. Однак під час оголошення ухвали суду була відсутня. Визнавши причину пропуску строку на апеляційне оскарження неповажною, апеляційний суд не врахував, що заявник з моменту постановлення ухвали суду не погоджувався з ним і оскаржував. ЦПК України не містить вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку; вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи;

від 13 листопада 2013 року у справі № 6-37780св13 суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідач є громадянином Російської Федерації і проживає на території цієї держави, місцевий суд не врахував, що порядок повідомлення відповідача про порушену справу та про час і місце судового розгляду регулюється Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року і саме положення цієї Конвенції визначають процесуальні дії суду у цій справі. Не врахувавши правила зазначеної Конвенції, місцевий суд порушив права відповідача, як громадянина Російської Федерації. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, апеляційний суд не звернув уваги на порушення місцевим судом процесуальних правил, встановлених міжнародним договором і сам допустив таку ж помилку.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1250цс16 суд виходи з того, що постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, не звернув уваги на те, що з вини суду банк не отримав повного тексту оскаржуваного судового рішення у зв'язку з чим він був позбавлений права визначення необхідності подання апеляційної скарги та її мотивування, що є вимогою статті 295 ЦПК України, а тому апеляційний суд дійшов до передчасного висновку щодо відмови у відкритті апеляційного провадження;

від 14 червня 2017 року у справі № 376/229/15-ц суд виходив з того, що порушуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, заявник посилалась на те, що неодноразово зверталась до суду із заявами про надання справи для ознайомлення, про що свідчать відповідні заяви з штампами Сквирського районного суду Київської області про їх одержання від 05 січня, 16 і 23 лютого, 09 березня 2016 року, проте відповіді не отримала, справа не була надана їй для ознайомлення, тому з вини суду вона не мала можливості оформити апеляційну скаргу у визначені процесуальним законом строки. Таким чином, зважаючи на зазначені обставини, апеляційний суд, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7, повинен був перевірити її доводи про поважність причин пропуску процесуального строку, оскільки вони мають суттєве значення для вирішення питання про поновлення цього строку;

від 05 липня 2017 року у справі № 6-835цс17 суд виходив з того, що якщо відповідач у справі є громадянином однієї з держав - учасниць Конвенції і проживає на її території, він має бути повідомлений про час і місце судового розгляду справи за позовом до нього відповідно до положень Конвенції: за дорученням суду України, направленого через головні територіальні управління юстиції до Міністерства юстиції України, якщо інше не передбачене міжнародним договором України.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 19 вересня 2007 року у справі № 6-9350св07 суд як касаційна інстанція, порушуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 послався на ту обставину, що з вини суду він не міг ознайомитися з матеріалами справи та змістом судового рішення, оскільки суд йому безпідставно відмовив у видачі справи і ця обставина позбавила його можливості подати апеляційну скаргу у встановлені законом строки. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово, - 19 грудня 2006 року та 09 січня 2007 року звертався до суду з заявами про необґрунтовану відмову у видачі цивільної справи для ознайомлення. Зазначені доводи ОСОБА_1 апеляційним судом належним чином не були перевірені, не зважаючи на те, що вони мають суттєве значення для вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Таким чином, у судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

З огляду на зазначене, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 2 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик