АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2018 року

м.Харків

справа № 628/4067/16-ц

провадження № 22-ц/790/2553/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи - служба у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області, виконавчий комітет Куп'янської міської ради Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області, виконавчий комітет Куп'янської міської ради Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право проживання у житловому приміщенні та виселення із житлового приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року, постановлене під головуванням судді Шиховцової А.О., в залі суду в місті Куп'янську (повний текст судового рішення складено 27 листопада 2017 року), -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області, виконавчий комітет Куп'янської міської ради Харківської області. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд усунути перешкод у користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в усуненні перешкод йому в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування вказаним будинком; та ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди позивачу в користуванні спірним житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 та виселення їх з вказаного будинку, судові витрати покласти на відповідачів.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позов заявлено з інших підстав, ніж виселення. Вважає, що із припиненням права власності відповідачів на будинок втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. При цьому зазначає, що майнові права дітей його вимогами не порушуються.

ОСОБА_5 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення. Посилається на те, що внаслідок виселення вона разом з малолітніми дітьми залишиться безпритульними; вказує, що безумовне виселення тільки внаслідок того, що право власності на житлове приміщення перейшло до іншої особи, є неправомірним та не відповідає природі спірних правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в усуненні перешкод позивачу в користуванні спірним житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 та виселення їх з вказаного будинку. В іншій частині рішення не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що іпотечне майно було придбано не за рахунок отриманого кредиту, тому виселення з нього можливе лише за умови надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення, про яке не зазначено в позові. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може.

Судом встановлено, що 14 червня 2010 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки на забезпечення виконання умов договору позики від 14.06.2010 року, за яким відповідач отримав позику у сумі 141 192 грн., що в еквіваленті на день підписання цього договору складає 17 760 доларів США, зі строком повернення не пізніше 14 червня 2011 року. Предметом договору іпотеки став житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.3-4).

Через неналежне виконання зобов'язань за договором позики, на підставі договору іпотеки ОСОБА_1 набув право на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6).

Заочним рішенням від 29.02.2012 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа : ВГІРФО про виписку та виселення з незаконно зайнятого житлового будинку було задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, з будинку АДРЕСА_1 Зобов'язано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Куп'янського міського відділу головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1 Постановами державного виконавця ВДВС Куп'янського міськрайонного управління юстиції від 20.12.2012 року виконавчі провадження з примусового виконання про виселення з будинку по АДРЕСА_1, закінчені: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4 виселено з вказаного будинку.

Як вбачається з довідки уповноваженого виконкому Куп'янської міської Ради по квартальному комітету № 12 від 06.03.2017 року, ОСОБА_5 зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 разом з матір'ю ОСОБА_4, батьком ОСОБА_6, сестрою ОСОБА_3, братом ОСОБА_6, сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, сином ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, племінником ОСОБА_11, 2013 року народження та підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.86,87,88).

Таким чином після виконання рішення суду про виселення: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4 самовільно вселились до вказаного будинку.

12.02.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений попередній договір, за яким ОСОБА_1 зобов'язався продати ОСОБА_5 житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та земельною ділянкою при ньому.

Договір купівлі-продажу мав бути укладений ними та нотаріально посвідчений не пізніше 05.07.2014 року. Продовження терміну для укладання договору купівлі-продажу можливе при виконанні певних умов, передбачених цим договором. Купівля-продаж нерухомого майна, яке є предметом цього договору, має бути вчинена за суму 177 000 грн. Розрахунок за основним договором буде здійснений на умовах розстрочки платежу на 20 місяців. Під час попереднього договору ОСОБА_5 передала ОСОБА_1 гроші у сумі 20 000 грн. (а.с.188-189). Проте у встановлений строк і до теперішнього часу основний договір укладений не був.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він є новим власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 добровільно відмовляється звільнити належний йому будинок, що порушує його права, як власника.

Відповідно до ст. 391 ЦК України що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_5 зареєстрована у АДРЕСА_1 з 2006 року як член сім'ї колишнього власника. Наразі відповідачка проживає за вказаною адресою разом із малолітніми дітьми: ОСОБА_9, 2007 року народження та ОСОБА_10, 2011 року народження (а.с.175).

Стаття 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_5 є членом сім'ї попереднього власника - ОСОБА_2 З новим власником житла - ОСОБА_1 договору на користування житловим приміщенням не укладала, а тому відсутні будь-які правові підстави для зайняття нею спірного житлового приміщення.

Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно відмовив у позові, пославшись на неможливість виселення ОСОБА_5 без надання іншого житла.

Оскільки право власності позивача на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав, відповідач ОСОБА_5 не має права перешкоджати позивачу у проживанні та користуванні спірним нерухомим майном та підлягає виселенню.

Посилання ОСОБА_5 на порушення житлових прав її дітей при виселенні, - не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки право користування житловим будинком АДРЕСА_1 малолітніх дітей є похідним від прав колишнього власника житла. Право членів сім'ї власника житла на проживання в ньому не є безумовним з огляду на те, що право членів сім'ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членом сім'ї якої вона є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо виселення ОСОБА_7, не підлягають задоволенню, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер (а.с.60). Позовні вимоги після цього були уточнені і ОСОБА_7 було виключено як відповідача з позовних вимог (а.с.65).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. У зв'язку з чим, рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 826,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_5 - скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 826,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 30.05.2018 року.