Справа № 148/1417/17
Провадження № 22-ц/772/887/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 рокуСправа № 148/1417/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.

при секретарі Кирилюк Л.М.

за участю представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

учасники справи:

позивач ОСОБА_5

відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_3, Тульчинська державна нотаріальна контора, Сектор з питань державної реєстрації Тульчинської РДА

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тульчинського районного суду від 15.02.2018 року, ухваленого о 12 год. 14 хв. в приміщенні Тульчинського районного суду суддею Ковганичем С.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Тульчинської державної нотаріальної контори, Сектору з питань державної реєстрації Тульчинської РДА про визнання договору дарування удаваним, внесення змін в реєстр права власності,-

В с т а н о в и в :

31.07.2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Тульчинської державної нотаріальної контори, сектору з питань державної реєстрації Тульчинської РДА про визнання договору дарування удаваним, внесення змін в реєстр права власності. Уточнюючи свої позовні вимоги зазначала, що 05.08.2003 між ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_6, з другої сторони, було укладено договір про відчуження житлового будинку номер АДРЕСА_1. На даний час вона звернулась до суду з позовною заявою про визнання будинку спільною власністю подружжя, його розділ, та розділ спільного майна подружжя. При зверненні до суду їй стало відомо, що в дійсності при відчуженні житлового будинку було укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок. Факт укладення саме договору купівлі продажу, а не договору дарування було визнано відповідачем ОСОБА_6 в Тульчинському районному суді при розгляді цивільної справи за її позовом до ОСОБА_3, де ОСОБА_6 допитувався в якості свідка.

Так як про те, що в дійсності було укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування, їй стало відомо лише в 2016 році, при зверненні нею до суду з позовом до ОСОБА_3, тому вона вважає, що строк звернення до суду нею пропущено з поважних причин.

Просила поновити строк звернення до суду, визнати договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений Тульчинською державною нотаріальною конторою 05.08.2003 за реєстром №2489 удаваним правочином, визнавши укладений договір договором купівлі-продажу, внести зміни в Єдиний державний реєстр прав власності на нерухоме майно в частині назви укладеного правочину, змінивши його на договір купівлі-продажу, судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Тульчинського районного суду від 15.02.2018 року поновлено ОСОБА_5 строк звернення до суду. Позов задоволено. Визнано договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений Тульчинською державною нотаріальною конторою 05.08.2003 за реєстровим № 2489 удаваним правочином. Визнано договір укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3., посвідчений Тульчинською державною нотаріальною конторою 05.08.2003 за реєстровим № 2489 - договором купівлі-продажу. Внесено зміни в Єдиний державний реєстр прав власності на нерухоме майно в частині назви укладеного правочину, змінивши на договір купівлі-продажу. Судові витрати залишено за сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення яким в позові відмовити повністю. Зазначає, що суд першої інстанції, всупереч вимогам матеріального права, яке діяло на час укладення правочину до 01.01.2004 року, постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 06.11.2009 року, незаконно змінив суб'єктний склад договору дарування житлового будинку від 05.08.2003 році до якого ОСОБА_5 не мала жодного відношення, оскільки шлюб між з нею був зареєстрований у 2005 році.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вважає рішення суду законним та обґрунтованими. Зазначає, що є безпідставними посилання апелянта на те, що в неї відсутні підстави для звернення до суду з таким позовом, так як вона не була стороною оспорюваного правочину. Вважає, що укладений правочин прямо і безпосередньо стосується її прав та обов'язків, так як на час його укладення вона та ОСОБА_3 проживали в незареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, мали спільні кошти, за які і придбали будинок.

Відповідно до п.п.8,9 Розділу Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону № №2147 від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, представника ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що останню слід задовольнити.

Суд першої інстанції встановив, що 05.08.2003 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, укладений договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_2, посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №489.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на час укладення вищевказаного договору проживали однією сім'єю в фактичних шлюбних відносинах.

Звертаючись у 2016 році до суду про визнання вказаного будинку спільною власністю подружжя та його поділ, ОСОБА_5 дізналась про укладення договору дарування спірного будинку.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що, майнові права позивачки, як особи, яка проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю без укладення шлюбу, порушені та підлягають захисту, також дійшов висновку, що спірний договір дарування є удаваним правочином, укладеним між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 для приховування договору купівлі-продажу житлового будинку. При цьому встановив, що під час укладання 05.08.2003 року договору дарування у ОСОБА_6 було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу спірного житлового будинку у власність відповідача ОСОБА_3, передача майна була здійснена за умови оплати її вартості, що суперечить положенням ст.243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) щодо суті договору дарування, як безоплатного.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд дійшов до нього з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України (в редакції на момент звернення до суду з позовом) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК ( 435-15 ) відповідно до частини другої статті 35 ЦПК залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників.

Виходячи з наведеного, заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Оскільки оспорювана угода укладена 05.08.2003 року, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року), а також Закон України «Про власність», та КпШС України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УPCP визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року та правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-66цс13, суду, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною спірного договору дарування, питання про створення нею та ОСОБА_3 спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в набутті майна працею й коштами, позивачем не ставилось, докази не надавались.

Обставини спільного проживання однієюсім'єю без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 року , на які посилається позивачка, без вимог про визнання за нею права спільної часткової власності на будинок, правового значення не мають, а тому і не є підставою вважати спірний будинок об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_3, а отже того, що оспорюваним договором порушені її права.

Отже, в задоволенні позову необхідно відмовити.

За таких обставин доводи апеляційної скарги залуговують на увагу.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі грунтується на недоведених обставинах, які суд вважав установленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. 374, 379, 382 ЦПК України,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду від 15.02.2018 рокускасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, Тульчинської державної нотаріальної контори, сектору з питань державної реєстрації Тульчинської РДА про визнання договору дарування удаваним, внесення змін в реєстр права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня її проголошення. У випадку проголошення вступної і резолютивної частини судового рішення, останнє може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.