Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 242/1813/15-ц

провадження № 61-8066св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Веретюк Олени Анатоліївни на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2015 року у складі судді Хацько Н. О. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Жданової В. С., Груіцької Л. О., Осипчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовувало тим, що 10 вересня 2013 року у зв'язку з укладенням ПАТ «Дельта Банк» із ОСОБА_3 договору банківського вкладу (депозиту) № 5027 кошти в розмірі 18 000,00 грн були зараховані на депозитний рахунок, проте не були списані з поточного рахунку № НОМЕР_1. Письмовою вимогою від 18 березня 2014 року за вих. № 05 - 2003122 позивач повідомив відповідача про цей факт та просив в строк до 01 квітня 2014 року здійснити повернення коштів, шляхом їх зарахування на поточний рахунок № НОМЕР_1. Проте ОСОБА_3 не виконала вимоги банку та не повернула грошові кошти.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з відповідача 18 000,00 грн на підставі статті 1212 ЦК України.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду достатніх та переконливих доказів про те, що спірна грошова сума безпідставно утримується відповідачем, оскільки в період із 10 вересня 2013 року по 24 квітня 2014 року банк неодноразово здійснював поповнення та зняття грошових коштів у великих сумах із поточного рахунку на депозитний, що спростовує доводи позивача про несписання грошових коштів у розмірі 18 000,00 грн із поточного рахунку.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У жовтні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» - Веретюк О. А. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що 27 травня 2014 року відповідач у заяві на ім'я банку відмовляється сплачувати кошти, хоча у виписці по рахунку відображено порядок нарахування заборгованості з посиланням на чинне законодавство та умови договору, де відображено динаміку виникнення (поповнення) та погашення заборгованості, періоди нарахування суми до сплати заборгованості, і тому це дає можливість зробити висновок про наявність обставини заборгованості та вірності її розрахунку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 10 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 5027.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Дельта Банк» вказувало на те, що згідно із випискою по рахунку клієнта № /0505 за номером основного рахунку НОМЕР_1, 10 вересня 2013 pоку відбулося безготівкове поповнення власного рахунку в межах банку через систему Інтернет-банк на 18 000,00 грн.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, якщо позивач для підтвердження своїх вимог не надає ніяких доказів, суд відповідно до вимог статей 212, 213 ЦПК України 2004 року ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач ухилився від доведення обставин, на які посилався.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що слід особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

Разом з тим позивач не надав доказів того, що спірна грошова сума безпідставно утримується відповідачем, оскільки згідно з випискою по рахунку зафіксовані внутрішньобанківські операції за період з 30 вересня 2013 року, а зарахування коштів на депозит відбулося 10 вересня 2013 року. Крім того, надана виписка містить інформацію «расходы по счету», з якої вбачається, що 07 листопада 2013 року в межах банку через систему Інтернет з поточного рахунку відбулося поповнення депозиту за угодою № 5027 від 10 вересня 2013 року на суму 4 291 грн, 03 січня 2014 pоку - 2 999,60 грн, а 10 лютого 2014 року списано 4 027,46 грн.

Апеляційним судом на виконання вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року позивачу надавалася можливість долучити до матеріалів справи переконливі докази щодо несписання спірної суми з поточного рахунку позивача.

Проте ПАТ «Дельта Банк» повторно надав виписку по особовому рахунку клієнта, яка є тотожною виписці поданій до суду першої інстанції, та містить інформацію щодо внутрішньобанківських операцій, які відбувались в період із 30 вересня 2013 року за умови зарахування коштів на депозит 10 вересня 2013 року.

Установивши, що ПАТ «Дельта Банк» не надав жодних доказів того, що після зарахування коштів на депозит, банк не провів списання цих коштів з поточного рахунку, суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Твердження заявника про те, що у своїй заяві від 27 березня 2014 року відповідач відмовляється повертати кошти є безпідставними, оскільки у своїй заяві ОСОБА_3 просила розібратися в ситуації з приводу руху коштів на її рахунку та вказала на те, що спірна сума грошових коштів була зарахована, що підтверджується випискою з депозитного рахунку.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без - змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Веретюк Олени Анатоліївни залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик