Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 554/904/16-ц

провадження № 61-5515св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Надія Пантелеймонівна,

приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько Вікторія Вікторівна,

товариство з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави, у складі судді Блажко І. О., від 30 червня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Корнієнка В. І., Карпушина Г. Л., Бондаревської С. М.,

від 07 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання повернути квартиру та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2010 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, як продавцями, та позивачами, як покупцями, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів. Право власності позивачів зареєстровано не було, оскільки відповідно до вимог чинного на момент укладення договору законодавства право власності у покупців виникло з моменту державної реєстрації цього договору, отже вони були законними власниками спірної квартири. Проте, 24 грудня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування зазначеної квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі, уточнивши предмет та підстави позову, просили суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений

24 грудня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спірної квартири за кожним; витребувати квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_11 на їх користь та зобов'язати відповідача повернути квартиру у володіння позивачів; виселити відповідача.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі не набули права власності на спірну квартиру, оскільки не зареєстрували своє право у встановленому законом порядку, отже квартира була відчужена власником, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що позивачами не доведено факту набуття ними права власності на спірну квартиру, оскільки не проведена державна реєстрація договору та не спростовано відсутність у відчужувача ОСОБА_9 права, яке було зареєстроване, на її відчуження на момент укладення спірного договору дарування.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 02 грудня 2016 року,

представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_8 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку щодо моменту виникнення права власності та відсутності у позивачів права власності на спірну квартиру. На момент укладення договору

купівлі-продажу реєстрація права власності не була обов'язковою умовою виникнення права власності. Спірний договір купівлі-продажу є дійсним, у судовому порядку недійсним не визнався. Суд не з'ясував наявність волевиявлення ОСОБА_9 на укладення спірного договору дарування, не взяв до уваги його похилий вік та умови договору дарування про довічне проживання дарувальника у спірній квартирі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року справу за позовом

ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу

Полєжаєва Н. П., приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ДробітькоВ. В., ТОВ «Полтаватрансбуд» призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 1993 року відділом приватизації житла орендного підприємства «Полтаватрансбуд», квартира АДРЕСА_1 належала

ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 11 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н. П. та зареєстрованого у реєстрі за № 124,

ОСОБА_3, ОСОБА_4 придбали зазначену квартиру у ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Згідно пунктів 13, 14 вищевказаного договору, у відповідності до статей 182, 210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на квартиру, яка є предметом договору, виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору. Договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

На день розгляду справи у суді державна реєстрація права власності покупцями ОСОБА_4, ОСОБА_3 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на спірну квартиру здійснена не була.

ОСОБА_10 померла 25 квітня 2015 року.

24 грудня 2015 року ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої дружини - ОСОБА_10 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1349, ОСОБА_9 подарував ОСОБА_5 спірну квартиру.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5

Обґрунтовуючи позов, заявники зазначали, що попередній власник квартири ОСОБА_9 у порушення вимог чинного законодавства, користуючись відсутністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію права власності нових власників, незаконно здійснив відчуження спірної квартири, яка на момент укладення договору дарування йому не належала. На час укладання договору купівлі-продажу від 11 січня 2010 року моментом набуття права власності на нерухоме майно на підставі договору був визначений момент державної реєстрації правочину у Державному реєстрі правочинів.

Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 334 ЦК України (у редакції станом на 10 січня 2010 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції станом на 10 січня

2010 року) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції станом на 10 січня

2010 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною першою статті 321 ЦК Українипередбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту першого статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

У порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), суди попередніх інстанцій повно не встановили фактичні обставини справи, розглянули справу поверхнево, не перевірили доводи позивачів про те, що відповідно до законодавства, яке було чинним на момент укладення договору купівлі-продажу, моментом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна був визначений момент проведення державної реєстрації правочину. Договір купівлі-продажу спірної квартири від 11 січня 2010 року пройшов державну реєстрацію, недійсним у судовому порядку не визнавався. При цьому суди не залучили до участі у справі ОСОБА_9 (його правонаступників), який є стороною оспорюваного договору дарування, у порушення частини четвертої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не уточнили підстави і спосіб захисту права власника, не перевірили доводи щодо віку дарувальника та наявність у спірному договорі дарування умови щодо довічного проживання дарувальника у подарованій квартирі, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

При новому розгляді судам необхідно врахувати, що одночасне пред'явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов'язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є неправильним, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_8задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В.Черняк