Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 754/11605/15-ц

провадження № 61-4141св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9,

треті особи: орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Цопіна НаталіяЛеонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Крижанівська Г. В., від 05 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої

ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Цопіна Н. Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 листопада 2014 року, укладеним між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_12, та ОСОБА_6, порушено житлові права її малолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що ОСОБА_12 ніколи не мав намір продавати спірну квартиру, купівля-продаж квартири відбулась без його волі та відома.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої

ОСОБА_4, просила суд визнати договір купівлі-продажу

квартири АДРЕСА_2, укладений 26 листопада 2014 року між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_12 на підставі передоручення ОСОБА_13 та ОСОБА_6, недійсним та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року позов ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 26 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_8, від імені ОСОБА_12, та ОСОБА_6

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні оспорюваного договору було порушено право малолітньої дитини на користування житлом, яке є місцем проживання дитини, і орган опіки та піклування не надавав погодження на відчуження квартири.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року змінено в частині стягнення судових витрат. Зменшено стягнуту з ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 суму судового збору з 1 218 грн з кожного до 81,20 грн з кожного. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, змінив рішення суду першої інстанції в частині судового збору, виходячи із того, що позивач мав сплатити судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру у сумі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243,60 грн та 1 % ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати за подання заяви про відшкодування моральної шкоди у сумі 243,60 грн, що разом становить 487,20 грн.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду про порушення житлових прав дитини є неправомірним, оскільки наявність реєстрації дитини у квартирі, яка збереглась лише через те, що позивач прибувши до іншого місця перебування не зареєструвала нове місце проживання дитини, не може підтверджувати наявність у дитини права користування квартирою на момент укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 08 жовтня 2005 року. Від шлюбу народилася дитина - ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер.

ОСОБА_12 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1.

11 червня 2013 року ОСОБА_12 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_8 розпоряджатися належною йому квартирою з правом передоручення повноважень іншим особам. 25 листопада 2014 року

ОСОБА_8 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_7 розпоряджатися спірною квартирою.

26 листопада 2014 року ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_12, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_6

У пункті 1.4. вказаного договору зазначено, що на момент укладення договору у квартирі малолітні особи не зареєстровані.

Проте, згідно з довідкою форми № 3 від 29 січня 2016 року встановлено, що у спірній квартирі ОСОБА_4 зареєстрована з 08 лютого 2007 року по теперішній час.

З приводу відчуження спірної квартири, у провадженні СВ Деснянського управління Національної поліції у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0008043.

У преамбулі Конвенції про права дитини зазначено, що дитина потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист.

На захист прав дітей був спрямований і указ Президента «Про першочергові заходи щодо захисту справ дітей» від 11 липня 2005 року .

До заходів охорони прав дітей включено і контроль за збереженням їхніх житлових прав.

У відповідності до вимог статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем .

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Судами правильно встановлено, що малолітня ОСОБА_4 має право користуватися квартирою, а відтак її відчуження можливе було лише у разі надання відповідного погодження органом опіки та піклування.

Позбавлення права дитини на житло є неприпустимим в силу вимог закону.

Відповідно до статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне на настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, тобто однією з підстав недійсності правочину є вчинення його без волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що при укладенні договору купівлі-продажу були порушені майнові права малолітньої дитини, місцем проживання якої є спірна квартира, орган опіки та піклування не надавав погодження на її відчуження, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки такий правочин вчинено всупереч інтересам малолітньої дитини.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило