РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2018 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

за участі: секретаря Райчук Б.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

11.01.2017 представник позивач ОСОБА_1, в інтересах ОСОБА_6 звернувся до суду позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області про виселення. Представник позивача просив виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з належної позивачу квартири АДРЕСА_1. судові витрати стягнути з відповідачів.

Позов аргументував тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в квартирі згідно договору оренди від 15.08.1991 року, укладеного строком на 5 років, який закінчив свою дію у 1996 році. ОСОБА_4 в 2011 році отримала свідоцтво про право власності на квартиру та здійснила реєстрацію права власності. Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду і в подальшому рішенням Шаргородської районного суду Вінницької області від 16.02.2016 року право власності ОСОБА_4 було скасовано та скасовано рішення від 23.02.2011 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру за ОСОБА_4 На даний час єдиним власником квартири є позивач ОСОБА_3, а відповідачі не мають жодних підстав для проживання у квартирі. На його звернення відповідачі не реагують та продовжують проживати, відповідачі не є членами сім'ї ОСОБА_3, у них відсутні будь-які договірні відносини з ним, вони не набули самостійного права на житло з підстав передбачених ст.810 ЦК України, ст.ст. 61, 64 ЖК УРСР (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), тому відповідачі не мають прав на користування цією квартирою.

16.01.2017 суддею Шаргородського районного суду відкрито провадження у справі.

01.12.2017 справа надійшла до Жмеринського міськрайонного суду з Шаргородського районного суду у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 31 ЦК України. В порядку статті 33 ЦПК України була передана на розгляд судді Заярному А.М.

04.12.2017 - ухвалою суду Жмеринським міськрайонним судом справу прийнято до провадження.

Згідно пункту 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положеннями пункту 2 частини 2 статті 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

За погодженням із сторонами суд продовжив розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

31.01.2018- ухвалою суду підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті.

12.03.2018 - розгляд справи зупинено для вирішення питання про відвід судді Заярному А.М.

15.03.2018 - в задоволенні заяви про відвід судді Заярному А.М. відмовити.

19.03.2018 - відновлено провадження в справі, справа призначена до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених в позові та додатково пояснив, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1. В 1991 році ОСОБА_4 та ОСОБА_3, уклали договір найму квартири, строк дії якого закінчився в 1996 році. На вимоги ОСОБА_3 сім'я ОСОБА_7 не висиляється, доступ до квартири не надає. Відповідачі різними шляхами намагаються набути права власності на цю квартиру. Просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надавши відзив на позовну заяву та пояснив, що 15.08.1991 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір, відповідно до якого передав останній в найом квартиру АДРЕСА_1 строком на п'ять років, після чого виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль та жодного разу до України не приїздив. Відповідно договір не розривав та заперечень щодо продовження договору найму не висував. Відповідно до ст.260 ЦК Української РСР (в редакції 1964 року,який діяв на час виникнення правовідносин) у разі продовження користування майном після закінчення строку договору при відсутності заперечень з боку наймодавця договір вважається поновленим на невизначений строк і кожна із сторін вправі в будь-який час відмовитися від договору. Таким чином, договір найму від 15.08.1991 року поновлений на невизначений строк. Вимога представника позивача про виселення є неправомірною Вимога до наймача може полягати лише щодо розірвання договору, а не про виселення. Представник позивача обрав невірний спосіб захисту. У грудні 1992 року відповідачі головою кооперативу були зареєстровані у квартирі, однак фактично майже два роки проживають у м.Вінниця. На час укладання договору, ОСОБА_3 був дуже поважною людиною у м.Шаргород і тому йому позивачка довіряла, однак у нього не було всіх правоустановчих документів, він отримав від ОСОБА_4 кошти та ним було сплачено взноси, всі вважали, що ОСОБА_3 квартиру продав, а ОСОБА_4 її по суті купила. Тому вона і оформляла право власності на себе. Вже пізніше ставши інвалідом, у ОСОБА_8 змінився його майновий стан і тому він вирішив повернути собі раніше продану квартиру і почав писати листи Президенту та в інші інстанції. За час проживання у спірній квартирі відповідачі неодноразово робили ремонт у квартирі, вкладали кошти у її благоустрій. І тому вважали себе власниками, оскільки повністю розрахувалися з ОСОБА_3, якому повністю довіряли. За півроку до закінчення дії договору найму, ОСОБА_3 написав ОСОБА_4 лист, в якому чітко вказав, що немає більше наміру укладати з нею договору купівлі-продажу квартири, тобто з самого початку укладання договору найму йшла мова про продаж квартири. Договір найму є нерозірваний, а тому є дійсним, тому ставити питання про виселення є передчасним та неправомірним. ОСОБА_4 по суті вважає себе власником, тому на сьогоднішній день існують декілька позовів щодо права власності на спірну зазначену квартиру. Крім того розпочате кримінальне провадження, щодо шахрайських дій ОСОБА_3, який по суті отримав кошти за купівлі - продажу квартири, але підписав договір найму, розписки не надав та виїхав за кордон, де проживає тривалий час та на Україну не приїжджав. Просив відмовити у задоволенні позову.

Також подав клопотання про застосування строків давності.

Відповідача ОСОБА_5 було повідомлено про розгляд справи за його зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. На адресу повернувся конверт із відміткою «за зазначеною адресою тимчасово відстій», що підтверджується поштовим повідомленням наявним в матеріалах справи (а.с.65 т.2). Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, відповідач ОСОБА_5 вважається належним чином повідомленою про розгляд його справи судом, в судове засідання не з'явився без повідомлення причин.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.42 т. 2).

Суд вислухавши думку сторін вирішив розгляд справи проводити у відсутність відповідача та представника третьої особи, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи не має.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта майна 369813742 від 05.10.2016 року, позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.9 т.1).

Згідно листа виконавчого комітету Шаргородської міської ради №02-15/730 від 25.11.2016 року за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.10 т.1).

Представник позивача ОСОБА_1 20.10.2016 року в інтересах позивача ОСОБА_3 звернувся з вимогою до ОСОБА_4 про виселення. Як вбачається із вказаного листа позивачем не заперечується факт проживання в квартирі відповідачем та її членів сім'ї до 2016 року (а.с.11 т.1), що було нею особисто отримано 28.10.2017 року (а.с.12 т.1). Представник позивача ОСОБА_1 12.12.2017 року в інтересах позивача ОСОБА_3 повторно звернувся з вимогою до ОСОБА_4 про виселення (а.с.72 т.1).

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16.02.2016 року первісний позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області №33 від 16.02.2011 року в частині оформлення за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 21.02.2011 року, скасовано рішення від 23.02.2011 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним відмовлено (а.с.83-92 т.1).

При цьому суд звертає увагу, що рішенні Шаргородського районного суду Вінницької області від 16.02.2016 року встановлено, що 15.08.1991 року державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори Калініною Р.Я. був посвідчений договір найму, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка у договорі помилково зазначена як «ОСОБА_4», що вбачається із пояснень самої ОСОБА_4 та обставин, зазначених нею у зустрічному позові. Згідно з укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договором найму, ОСОБА_3 здав ОСОБА_4 у найм житлове приміщення площею 76 кв. м на першому поверсі кооперативного будинку НОМЕР_1 в м. Шаргород, належне на праві особистої власності у зв'язку з тим, що він повністю його викупив за адресою: АДРЕСА_1. Договром також передбачалося, що плата за використання житлового приміщення встановлюється у розмірі п'ятсот карбованців на рік, квартира здається у найм для проживання строком на п'ять років з 01.09.1991 року по 01.09.1996 року.

Із посвідчувального надпису на договорі найму вбачається, що договір сторони підписали у присутності нотаріуса, яка встановила їх особи та перевірила їх дієздатність. Отже суд не виключає, що кошти (2500 доларів США, а пізніше 2500 карбованців), які, як стверджує ОСОБА_4, вона передала ОСОБА_3, сплачені за найм квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12.05.2016 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16.02.2016 року залишено без змін (а.с.77-82 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.08.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12.05.2016 року залишено без змін (а.с.74-76 т.1).

За договором, посвідченим 15.08.1991 року державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори Калініною Р.Я., ОСОБА_3 здав ОСОБА_10 в найм житлове приміщення розміром 76 кв. м на першому поверсі кооперативного будинку НОМЕР_1 в м. Шаргород, яке належить йому на праві особистої власності в зв'язку з тим, що він його повністю викупив за адресою: АДРЕСА_1. Житлове приміщення здається в найм з 01.09.1991 року по 01.09.1996 року (а.с.110 т.1).

Сторони не заперечують вказаних обставин, а також, що в договорі оренди від 15.08.1991 року найму (оренди) допущено описку у зазначенні прізвища ОСОБА_4, прізвище та по батькові якої повністю збігаються з дійсним ОСОБА_11.

Представник позивача 23.10.2017 року звертався з листом до начальника Шаргородського КП «Комунсеріс» та міського голови Шаргородської міської ради, з приводу того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять перешкоди в доступу до квартири НОМЕР_2, внаслідок чого просив прийняти міри для ліквідації аварійної ситуації із затопленням підвальних приміщень у будинку АДРЕСА_1 (а.с.9, 14 т.2).

Голова кооперативу та мешканці будинку по АДРЕСА_1 зверталися з листом до начальника Шаргородського КП «Комунсеріс» з приводу того, що ОСОБА_4 чинить перешкоди в доступу до квартири НОМЕР_2 та просили прийняти міри для ліквідації аварійної ситуації із затопленням нечистотами підвальних приміщень у будинку АДРЕСА_1 (а.с.15 т.2).

Згідно листа Шаргородського КП «Комунсеріс» №176 від 24.10.2017 року, будинок АДРЕСА_1 являється власністю фізичних осіб, тому всі ремонтні та відновлювальні роботи в мережах водопостачання та водовідведення квартир виконуються коштом власників квартир (а.с.10 т.2).

Згідно листа виконавчого комітету Шаргородської міської ради №02-15/941 від 31.10.2017 року, ОСОБА_4 та її син запевнили заступника міського голови, що нададуть сприяння в усуненні підтоплення підвальних приміщень, однак після цього по даний час в квартирі не з'являються та уникають телефонних розмов. Оскільки вказаний будинок не перебуває у комунальній власності міста, голові кооперативу було рекомендовано звернутись в суд з позовом до ОСОБА_4 (а.с.12 т.2)

На заяву представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 повідомлено, що слідчим відділенням Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області по кримінальному провадженню №0000201 від 14.07.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України проводиться досудове розслідування допитуються свідки та нотаріус, який у 1991 році склав договір оренди, а не купівлі-продажу (а.с.53 т.2).

Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом.

Суд оцінивши наявні у справі докази у відповідності до ст. ст. 77, 78, 79, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх досліджені приходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не представлено суду достовірних, належних та допустимих доказів, які б свідчили про припинення (розірвання) дії договору найму квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого 15.08.1991 року нотаріально, між ОСОБА_3 та ОСОБА_12, відповідно, позивачем не доведено що ОСОБА_4 разом з членами своєї сім'ї, які туди всилилися, порушуються його права як власника за умови, що він питання про розірвання договору найму (з підстав виникнення обставин передбачених договором або законом) не ставить.

Вищезазначені докази свідчать на користь ОСОБА_4, адже судом достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_3 претензії до ОСОБА_4 щодо виселення почав заявляти значно пізніше після закінчення п'ятирічного терміну дії договору найму квартири, укладеного 15.08.1991 року, що свідчить про його поновлення на невизначений строк.

Володіння, яке спирається на певний правовий титул - це законне володіння і воно не потребує якогось спеціального захисту, крім того, що надається тим самим титулом, на який воно спирається. Якщо це володіння власника, воно захищається правом власності, якщо це володіння наймача, орендаря тощо, то воно захищається відповідним договором.

До вказаних правовідносин застосовуються норми права на час виникнення правовідносин, які закріплені в Цивільному кодексі Української РСР (в редакції 1963року), Цивільному кодексі України та Житловим кодексі України.

Відповідно до статті 260 ЦК Української РСР, в разі продовження користування майном після закінчення строку договору при відсутності заперечень з боку наймодавця договір вважається поновленим на невизначений строк і кожна з сторін вправі в будь-який час відмовитись від договору, попередивши про це другу сторону за один місяць.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

За загальними правилами, визначеними частиною 2 статті 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ст. 398 ЦК України).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Згідно пункту 1 статті 822 ЦК України, у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачам укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладання договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у випадках, передбачених положеннями пунктів 2, 3, 4 статті 825 ЦК України.

У відповідності до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частини 2 статті 816 ЦК України, наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Стосовно договору найму житла відповідальність наймача за дії вказаних осіб може бути у вигляді дострокового розірвання договору і виселення.

Підстави для припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належать громадянинові. Розірвання договору за вимогою наймодавця передбачені в статті 168 ЖК України. Відповідно до статті 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 826 ЦК України, в разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі. В якій такі обставини були встановлені..

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повної всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 цієї Статті, перелік яких є необмежений.

За умови, що ОСОБА_4, разом зі своїми членами сім'ї, є титульним володільцем вищезазначеної квартири, власником якої є ОСОБА_3, тобто користується квартирою на підставі договору найму, який був пролонгований на невизначений строк у відповідності до вимог статті 260 ЦК Української РСР, законність якого під сумнів ніким не ставилась, питання щодо розірвання договору оренди у судовому порядку не вирішувалось, а тому заявлені нею позовні вимоги про виселення наразі є передчасними.

З огляду на вищезазначене позивачем обрано не правильний спосіб захисту свого права, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

В застосуванні строків давності, про які заявив в клопотанні представник відповідача ОСОБА_2 - слід відмовити, як безпідставне.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується ст.141 ЦПК України, а тому у разі відмови в задоволенні позову, понесені позивачем витрати на сплату судового збору відносить за його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 206, 223, 259, 263-265, пунктом 9 частини 1 Перехідних положень ЦПК України, статтею 260 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року), статтями 397, 398, 821, 822, 825, 816, 826 ЦК України, статтями 65, 168, 169 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області, про виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2, посвідчення особи гр. Держави Ізраїль НОМЕР_3, видане МВС Держава Ізраїль в м. Теля Авів - центр 07.11.1991), ОСОБА_14 (місце проживання: АДРЕСА_3), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_3), виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області (місцезнаходження: 23500 Вінницька область, м. Шаргород, вул. Поштова, 13).

Суддя Жмеринського

міськрайонного суду А.М. Заярний

Дата складення повного судового рішення 29.05.2018 року.