Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 199/4322/15-ц

провадження № 61-4279 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
відповідачі:-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Руденко В. В. від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Романюк М. М., Котушенко С. П., Красвітної Т. П., від 15 червня 2016 року.

Встановив:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем ОСОБА_7 укладено кредитний договір відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 9 079,21 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, а з 29 листопада 2008 року - 17,5 % річних, строком погашення до 29 січня 2013 року. За обслуговування кредиту встановлена щомісячна плата у розмірі 59,61 грн, що становить 0,13% від суми.

В якості забезпечення зобов'язань передбачених кредитним договором, між банком та ОСОБА_8, 30 січня 2008 року укладений договір поруки згідно якого поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі, як солідарні боржники.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 № «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким з 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк».

У зв'язку з порушенням умов договору відповідачем ОСОБА_7, станом на 22 травня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 22 409,49 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року позов задоволено частково; стягнуто із ОСОБА_7 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість по кредитному договору від 30 січня 2008 року, яка виникла станом на 22 травня 2015 року, в сумі 22 409,49 грн, що складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 553,62 долари США, що за курсом НБУ 21,133059 станом на 06 травня 2015 року становить 11 699,68 грн; відсотки за користування кредитом в розмірі 500,01 доларів США, що за курсом НБУ 21,133059 станом на 06 травня 2015 року становить 10 566,75 грн; комісії в розмірі 119,22 грн; штрафу в розмірі 23,84 грн. В іншій частині позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з позовом позивач звернувся до суду з пропуском строку дії поруки, а отже порука відповідача ОСОБА_8 є припиненою.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування немає.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить скасувати заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно із частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судами установлено, що ОСОБА_7 належним чином не виконав взятих на себе зобов'язань за умовами кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість і у банку виникло право пред'явлення позову про стягнення заборгованості з відповідачів.

Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору №166/в, кредитні кошти надаються строком по 29 січня 2013 року.

Згідно із пунктом 3.3 договору поруки укладеному між позивачем та відповідачем ОСОБА_8, порука припиняється на підставах та у порядку, що передбачений чинним законодавством та цим договором.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову та відмову у задоволенні позовних вимог до поручителя, оскільки строк виконання основного зобов'язання встановлено - до 29 січня 2013 року, а з позовом до поручителя щодо солідарного стягнення заборгованості кредитор звернувся лише 09 червня 2015 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що суди помилково дійшли висновку про відмову у задоволенні позову до поручителя, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена не була. Однак суди належним чином оцінили наявні в матеріалах справи докази, та дійшли висновку про відмову у задоволенні позову до поручителя, оскільки вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов'язання. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до поручителя, оскільки позивач звернувся до суду із пропуском строку встановленого законодавством для пред'явлення вимог до поручителя.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 554, 559, 598, 1054 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційних скарг покласти на публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик