Постанова

Іменем України

07 травня 2018 року

м. Київ

справа № 299/2630/14-ц

провадження № 61-17471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2016 року у складі судді Рішко Г. І. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддівГотри Т. Ю., Кожух О. А., Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_7 За життя він уклав нотаріально посвідчений договір позики від 15 жовтня 2010 року, згідно умов якого позичив ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 337 410 грн. Зазначену суму відповідач зобов'язалась повернути у строк до 15 листопада 2010 року. Однак, в порушення умов договору взятих на себе зобов'язань не виконала, не повернула її чоловікові за життя суму боргу, як і не повернула грошові кошти їй, як спадкоємцю.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, що складає 463 123,22 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Виноградівського районного суду від 27 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_4 подав до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована, тим, що право ОСОБА_4 на звернення до суду із позовом виникло після смерті чоловіка ОСОБА_7 і збігається з датою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2014 року, а тому позовна давність не пропущена.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_5 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 299/2630/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із спливу позовної давності, визначеної статтею 256 ЦК України, про застосування якої просив відповідач, і відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Суд установив, що 15 жовтня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 уклали договір позики, згідно з яким ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_5 прийняла грошову суму в розмірі 337 410 грн, яку зобов'язалася повернути готівкою у строк до 15 листопада 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2014 року спадкоємцем указаного в свідоцтві майна (житлового будинку АДРЕСА_1) є ОСОБА_4

Узятих на себе зобов'язань за договором позики ОСОБА_5 не виконала.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із частино п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд установив, що ОСОБА_4 була присутньою під час укладення договору позики від 15 жовтня 2010 року, на укладення якого давала письмову згоду, як це передбачено статтею 65 СК України, а тому позивачу було відомо про умови договору на момент його укладення.

Перебіг позовної давності до цих вимог розпочався 16 липня 2010 року (строк виконання зобов'язання, встановлений у договорі позики), і закінчився 15 листопада 2013 року. Позов пред'явлений 24 липня 2014 року.

Поважних причин спливу позовної давності судами не встановлено.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності і та обставина, коли правонаступник дізнався про порушення права чи оформив свої спадкові права, не впливає на визначення початку перебігу позовної давності.

Доводи касаційної скарги, що позивачу не було відомо про укладення зазначеного договору позики від 15 жовтня 2010 року та його умови спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 не мала можливості звернутись з позовом у встановлений законом строк позивач суду не надала.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат