КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/1426/18
Провадження № 2/520/3760/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.,

за участю секретаря - Шевчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Одеської міської ради

про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

07.02.2018року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Одеської міської ради, в якій, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 24.04.2018року, просить суд надати дозвіл ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до тимчасово окупованої території Криму без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, з 01 серпня 2018року по 01 листопада 2018року, та надати дозвіл ОСОБА_4, або її законному представнику ОСОБА_2, на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон до тимчасово окупованої території Криму (паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлення візи, проїзного документа дитини) без згоди та супроводу батька ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилається на те, що з 2005року по 2012рік вона перебувала у зареєстровану шлюбі з відповідачем - ОСОБА_3, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.08.2012року. Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_4.

ОСОБА_2 вказує, що з метою відпочинку їх доньки - ОСОБА_4та відвідування родичів, вона неодноразово телефонувала відповідачу для належного оформлення документів для виїзду за кордон їх доньки, однак відповідач спочатку висловився категорично, що не бажає, щоб донька покидала територію України, а потім зазначив, що надасть дозвіл за умови зняття з реєстрації місця проживання доньки, яка зареєстрована за його місцем проживання та виплати йому певної суми коштів.

На думку позивачки, своїми діями відповідач перешкоджає розвитку доньки, позбавляє її законного права на вільний вибір місця відпочинку, обмежує її інтереси та прямо їм суперечить.

З урахуванням викладеного, посилаючись на положення ст.ст. 6, 141, 155 СК України, ст.ст. 4, 12 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ОСОБА_2звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 26.02.2018року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

У підготовчому засіданні 05.04.2018року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

24.04.2018року до канцелярії суду від позивачки - ОСОБА_2 надійшла заява про зміну підстав позову, в якій позивачка змінила терміни виїзду доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до тимчасово окупованої території Криму.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У судовому засіданні 14.05.2018року заяву ОСОБА_2 про зміну підстав позову було прийнято до розгляду.

У судовому засіданні 14.05.2018року позивачка позовну заяву, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, підтримала у повному обсязі та просила суд її задовольнити.

У судовому засіданні 14.05.2018року відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позовну заяву.

Так, в обґрунтування наданих заперечень відповідач посилається на те, що він не має намір перешкоджати розвитку дитини та обмежувати її інтереси, тому може надати згоду на виїзд за кордон дитини до будь-якої країни, але йому відомо, що мати та вітчим позивачки зловживають спиртними напоями, тому він вважає, що перебування дитини у такій обстановці є недопустимим.

Відповідач вказує, що декілька років тому, позивачка виїхала у Крим до матері та залишилась там проживати із дочкою, рік дочка ходила до школи у Криму, тому він вважає, що ситуація може повторитись, і така обставина може нашкодити навчанню дитини, її розвитку, суперечить її інтересам, вік дитини наразі такий, що вона потребує постійного спілкування з батьками, порадам та догляду.

Враховуючи політичну ситуацію у країні, відповідач хвилюється за безпеку своєї дитини на території Криму, а родичі до яких позивачка має намір відвести дитину нездатні захистити її у разі необхідності.

Крім того, на думку відповідача, перебування дитини у родині, яка зловживає спиртними напоями може негативно відзначитись на розвитку дитини, її моральному розвитку та інше.

Відповідач впевнений, що у Криму ніхто не буде за дитиною доглядати належним чином та вона буде надана сама собі, а він, як батько дитини, категорично проти такого відпочинку дитини та вважає, що це може нашкодити дитині.

При можливості, як вказує відповідач, він сам їздив із дитиною за кордон на відпочинок, що підтверджується копією заяви про надання дозволу від 02 липня 2015року, і якщо позивачка виявить бажання виїхати з дитиною за кордон до будь-якої країни, крім Криму, то він безумовно надасть їй дозвіл на відповідний виїзд.

З урахуванням викладеного, вважаючи, що позивачка не надала докази, які підтверджують мету поїздки, що вона відповідає інтересам дитини, її фізичному, моральному та духовному розвитку, умови проживання дитини, необхідність поїздки та інше, а відмова про надання дозволу на виїзд дитини до Криму на все літо ґрунтується та відповідає лише інтересам дитини, відповідає безпеці дитини, її розвитку, ОСОБА_3 просить суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 14.05.2018року представник третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради проти задоволення позову не заперечував, позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, відповідача, його представника та представника третьої особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, позивачка - ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_3.

Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилася донька - ОСОБА_4, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області від 14 червня 2013року (повторно) (а.с.10).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.08.2012року, яке набрало законної сили 10.09.2012року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2було розірвано. Прізвище після розірвання шлюбу: чоловіка - «ОСОБА_3», дружини - «ОСОБА_2»(а.с. 15).

11 квітня 2017року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_4, виданого 11 квітня 2017року Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №42. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини «ОСОБА_2» (а.с. 9).

З довідки від 14.01.2015року № про взяття на облік особи, переміщення з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали у Красноперекопському районі АР Крим, за адресою: АДРЕСА_1, і перемістилися 06 вересня 2014року з тимчасово окупованої території до АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Судом також встановлено, що неповнолітня ОСОБА_4 проживає разом з позивачкою.

З пояснень ОСОБА_2 слідує, що з метою з метою відпочинку доньки та відвідування родичів, зокрема бабусі, яка хворіє, вона вирішила організувати поїздку до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим, однак відповідач відмовив позивачці у наданні нотаріально посвідченої згоди на тимчасові виїзди дитини.

Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Крім того, ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015року № 367 визначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16- річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Аналізуючи зазначені нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території АРК, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини до тимчасово окупованої території АРК без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до тимчасово окупованої території АРК без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Конвенція «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст.10 п.2).

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта, проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Судом також встановлено, що у позивачки на окупованій території АРКпроживає її мати, яка є хворою на тяжку хворобу, та яку остання бажає відвідати разом з донькою.

Відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків .

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Посилання відповідача на те, що мати позивачки зловживає спиртними напоями та те, що декілька років тому позивачка разом з донькою поїхала до АРК, проживала там рік з донькою, судом до уваги не приймаються, оскільки ніяких доказів в обґрунтування вказаних обставин відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду надано не було.

Враховуючи вищенаведене, виходячи виключно з інтересів дитини та беручи до уваги те, що задоволення даного позову не порушує будь-яких прав відповідача, суд позов задовольняє, надає дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим,та надає дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Кримбез згоди та супроводу батька на період з 01 серпня 2018року по 01 листопада 2018 року.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити.

Надати неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим у супроводі матері - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, без дозволу (згоди) батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на період з 01 серпня 2018року по 01 листопада 2018 року.

Надати дозвіл ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, на оформлення та виготовлення проїзних документів на тимчасовий виїзд на тимчасову окуповану територію України - Автономну Республіку Крим, на ім'я її неповнолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, без дозволу (згоди) батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Датою складення судового рішення є 16.05.2018року.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя Петренко В. С.