Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 336/6469/14-ц

провадження № 61-3735св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року у складі судді Дацюк О. І. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року у складі суддів: Осоцького І. І., Панкеєва О. В., Кухаря С. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» (далі - ЗОКС «Довіра») звернулася до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначено, що 03 жовтня 2005 року між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 105 тис. грн на строк до 03 жовтня 2008 року зі сплатою 2 % щомісячно наперед від залишку суми неповернутого кредиту. Додатковою угодою від 02 жовтня 2008 року до кредитного договору збільшено строк кредитування до 03 жовтня 2011 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 03 жовтня 2005 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Крім того, в іпотеку банку ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 передали квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 18 лютого 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 168 757 грн 46 коп., з яких: 66 183 грн 96 коп. - тіло кредиту, 102 573 грн 50 коп. - проценти.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 168 757 грн 46 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року у задоволенні позову ЗОКС «Довіра» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено строк пред'явлення вимог до майнових поручителів відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, а також строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, для задоволення яких може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ЗОКС «Довіра» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 167 005 грн 50 коп., з яких: 66 183 грн 96 коп. - залишок тіла кредиту, 100 821 грн 54 коп. - проценти за користування кредитом, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3935, виданого 11 березня 1996 року Шевченківською районною адміністрацією м. Запоріжжя, та була передана в іпотеку на підставі договору іпотеки від 03 жовтня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д. В ., зареєстровано у реєстрі за № 1830, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що законодавцем чітко розмежовуються права та обов'язки майнового та фінансового поручителя. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Таким чином, висновок суду про те, що позивачем пропущено строк пред'явлення вимог до майнових поручителів відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, є помилковим. Не погодився апеляційний суд й з висновком суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності за вимогами кредитної спілки про стягнення боргу, оскільки періодичними платежами позичальника на погашення кредиту позовна давність переривалася. Крім того, правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові № 6-61цс15 від 27 травня 2015 року, про необхідність визначення початкової ціни предмета іпотеки в грошовому визначенні, на час розгляду справи апеляційним судом змінена постановою Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, за якою суд повинен вказати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, змінити рішення апеляційного суду в частині правового обґрунтування вирішення позову, ухвалити нове рішення про відмову у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Касаційна скарга мотивована тим, що початкова ціна предмета іпотеки не встановлена у грошовому вираженні; апеляційний суд досліджував нові докази без дослідження підстав неподання таких доказів позивачем до суду першої інстанції; суд неправомірно не застосував наслідки пропуску строку позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки (досліджував такі обставини лише відносно вимог про стягнення кредитної заборгованості); суд не дав оцінки доводам щодо неспівмірності розміру боргу та вартості предмета іпотеки; в іпотечній квартирі проживають неповнолітні діти.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року справи призначено до судового розгляду. 31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 03 жовтня 2005 року між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 105 тис. грн на строк до 03 жовтня 2008 року зі сплатою 2 % щомісячно наперед від залишку суми неповернутого кредиту. Додатковою угодою від 02 жовтня 2008 року до кредитного договору збільшено строк кредитування до 03 жовтня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 03 жовтня 2005 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Крім того, в іпотеку банку ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 передали квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено до суду першої інстанції про застосування строків позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки із посиланням на те, що іпотекою забезпечено виконання кредитного зобов'язання зі строком дії до 03 жовтня 2008 року, після продовження строку дії кредитного договору відповідні зміни до договору забезпечення не вносилися, а тому перебіг позовної давності за позовом почався 03 жовтня 2008 року та закінчився 03 жовтня 2011 року.

Наведені доводи, що у тому числі складають зміст касаційної скарги, є безпідставними, з огляду на таке.

За змістом частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно підпункту 1.1. пункту 1 (предмет договору) іпотечного договору іпотекою за цим за цим договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 03 жовтня 2005 року, відповідно до якого іпотекодержатель надає боржнику ОСОБА_1 кредит в розмірі сто п'ять тисяч гривень на визначених кредитним договором умовах, строком погашення до 03 жовтня 2008 року зі сплатою двох відсотків щомісячно.

Наведений підпункт 1.1. пункту 1 іпотечного договору визначає предмет договору, тобто формулює зміст основного зобов'язання, а не встановлює строку дії договору забезпечення.

Натомість строк дії іпотеки визначено пунктом 3 та підпунктом 6.3. пункту 6 іпотечного договору.

Відповідно до змісту пункту 3 договору іпотеки право іпотеки виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Право іпотеки припиняється задоволенням іпотекодавцем у повному обсязі вимог іпотекодержателя, забезпечених іпотекою за цим договором. Право іпотеки припиняється у відповідній його частині у випадку загибелі предмета іпотеки; у випадку переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України; у випадку примусового продажу предмета іпотеки.

Згідно підпункту 6.3. пункту 6 іпотечного договору цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і залишається чинним до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором та виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору іпотеки про його дію до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором та виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором не свідчать про те, що договором іпотеки встановлено його строк в розумінні статті 252 ЦК України.

Отже, іпотека квартири АДРЕСА_1 є дійсною до припинення основного зобов'язання, строк якого визначено сторонами до 03 жовтня 2011 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судами встановлено (у тому числі з копій квитанцій до касового прибуткового ордера про особисте внесення коштів позичальником), що ОСОБА_1 здійснювала платежі на погашення кредиту у листопаді, грудні 2005 року, у грудні 2006 року, у січні - квітні, червні, серпні, жовтні 2007 року, у лютому - травні, серпні 2009 року, у серпні, листопаді 2010 року, у лютому - серпні, жовтні, грудні 2011 року, січні, квітні, травні, липні, серпні, жовтні, листопаді 2012 року, січні, лютому, травні 2013 року, травні, липні, жовтні, листопаді 2014 року. Погашення заборгованості за процентами відбувалося у жовтні-грудні 2005 року, січні-квітні, червні, серпні, грудні 2006 року, січні-квітні, червні, серпні, жовтні, листопаді 2007 року, у січні, березні, серпні-жовтні 2008 року, у лютому-серпні, листопаді, грудні 2009 року, березні, травні-серпні, жовтні-грудні 2010 року, січні-квітні, червні 2011 року, лютому, квітні, травні, липні, серпні, жовтні, листопаді 2012 року, у січні, лютому, травні, жовтні, листопаді 2014 року.

На підставі встановленого суди дійшли висновку про переривання строку позовної давності за вимогами, що випливають із основного зобов'язання. В цій частині вирішеного позову заперечення щодо висновків апеляційного суду у касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, згідно частини першої статті 266 ЦК України строк позовної давності у справі до додаткової вимоги - звернення стягнення на предмет іпотеки - не сплив, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Не становить підстави скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду й посилання касаційної скарги на неспівмірність вартості предмета іпотеки й розміру боргу.

Відповідно до положень частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-340цс15 від 04 листопада 2015 року.

З підстав порушення вчиненням договору іпотеки майнових прав неповнолітніх дітей договір іпотеки не оспорений та не визнаний судом недійсним, а тому такі доводи касаційної скарги не можуть бути підставою відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо незазначення у рішенні апеляційного суду ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні, необхідно зазначити таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18викладено висновок про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду обґрунтовано тим, що, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18 про те, що незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та відсутність інших підстав для скасування рішення суду, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги та залишення оскаржуваного судового рішення у справі без змін за статтею 410 ЦПК України.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик