27.04.2018 Справа № 363/3047/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

встановив:

позивачка звернулась до суду з позовом, у якому порушує питання про визнання недостовірною негативної інформації поширеної відповідачем 23.10.2015 року про позивачку в агітаційних листівках в с. Раківка по вул. Котовського, а тому на захист своєї честі та гідності просить зобов'язати відповідача спростувати інформацію у спосіб її поширення.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов з викладених у ньому підстав, просив про його задоволення.

Відповідач проти задоволення вказаного позову заперечив. Зазначив, що з викладеною в листівках інформацією він погоджується, однак її не розповсюджував. Листівки знайшов та приніс до магазину для того щоб показати своїй дружині, крім того додав, що для дружини він в голос зачитав текст вказаних листівок.

Разом з тим відповідач зазначив, що в їх селі здійснює підприємницьку діяльність ТОВ «Торговий дім «ВЕРІАС», що фактично знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Раківка, вул. Гагаріна, 12, керівником якої є ОСОБА_3 Діяльність даного підприємства є загрозою для життя місцевих мешканців. Зазначив, що він незадоволений діяльністю даного підприємства, керівником якого є позивачка, діяльність якої на думку мешканців села призводить до забруднення навколишнього середовища, що підтверджується колективним зверненням місцевих жителів до Міністра МВС України ОСОБА_5

Судом встановлено, що 25 жовтня 2015 року проводились вибори депутатів сільської ради на території Раківської сільської ради, Вишгородського району, Київської області. Одним із кандидатів у депутати була позивачка.

23.10.2015 в с. Раківка по вул. Чайки та вул. Котовського, мало місце розповсюдження листівок такого змісту: ІНФОРМАЦІЯ_102.11.2015 року постановою цього ж суду (а також постановами про виправлення описок від 22.12.2015 року та 06.02.2017 року) провадження щодо ОСОБА_2 (відповідач по справі) за ст. 212-10 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу правопорушення, оскільки розповсюдження агітаційних листівок здійснювалось з дотриманням вимог ст. 54 Закону України «Про місцеві вибори».

В суді ОСОБА_2 пояснив, що на території с. Раківка, вул. Гагаріна, 12 ТОВ «Торговий дім «ВЕРІДАС» тривалий час займається поліграфічною діяльністю, яка призводить до забруднення навколишнього середовища, загрожує життю й здоров'ю мешканців. Керівником і власником даного підприємства є відповідачка, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб та громадських формувань.

Внаслідок викладеного діяльність відповідачки на території с. Раківка викликає у відповідача та інших мешканців занепокоєння, які мають свою тверду громадську позицію щодо незаконності такої діяльності, в зв'язку з чим місцеві жителі в 2017 році направили колективне звернення до Міністра МВС України ОСОБА_5, вимагали притягнення винних осіб до відповідальності, встановленої Законом.

Автор цих листівок у справі не встановлений, а дані про їх розповсюдження відповідачем в справі про адміністративне правопорушення № 363/47174/15-п є непереконливими, коли ОСОБА_2 при підписанні протоколу пояснював, що знайшов листівки випадково, їх не розповсюджував.

В суді ОСОБА_2 наполіг на тому, що згоден з оцінкою діяльності позивача на чолі ТОВ «Торговий дім «ВЕРІДАС» викладеною в листівках.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Згідно ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 54 Закону України «Про місцеві вибори» передвиборна агітація - це здійснення будь-якої діяльності з метою спонукання виборців голосувати за або не голосувати за кандидатів. Право вести передвиборну агітацію мають місцеві організації партій, кандидати у депутати від яких зареєстровані в багатомандатному виборчому окрузі, а також кандидати у депутати в одномандатному виборчому окрузі, кандидати на посаду сільського, селищного, міського голови, старости, зареєстровані відповідною територіальною виборчою комісією для участі у місцевих виборах.

Громадяни України мають право здійснювати передвиборну агітацію, вільно і всебічно обговорювати політичні, ділові, особисті якості та передвиборні програми кандидатів, місцевих організацій партій.

Місцеві організації партій, кандидати у депутати від яких зареєстровані в багатомандатному виборчому окрузі, кандидати у депутати в одномандатному виборчому окрузі, кандидати на посаду сільського, селищного, міського голови, старости мають право розпочати свою передвиборну агітацію з дня, наступного за днем прийняття відповідною територіальною виборчою комісією рішення про реєстрацію кандидатів. Передвиборна агітація закінчується о 24 годині останньої п'ятниці перед днем голосування. Ведення передвиборної агітації до початку і після закінчення встановлених у цій статті строків забороняється.

Напередодні і в день голосування забороняється проведення масових акцій (зборів, мітингів, походів, демонстрацій тощо) від імені кандидатів, місцевих організацій партій - суб'єктів виборчого процесу, а також політичних партій, місцеві організації яких є суб'єктами виборчого процесу.

Передвиборна агітація здійснюється в будь-яких формах і будь-якими засобами, що не суперечать Конституції та законам України.

Передвиборна агітація може проводитися у формі, у тому числі серед іншого, розповсюдження виборчих листівок, плакатів та інших друкованих агітаційних матеріалів чи друкованих видань, в яких розміщено матеріали передвиборної агітації та в інших формах, що не суперечать Конституції та законам України.

Згідно ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер

використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують

її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 297 ЦК України зазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У відповідності до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації.

Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ за № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

У п. 19 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, вказано, що таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (п.6).

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У рішенні Конституційного Суду України про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення відомостей) № 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року, викладена аналогічна правова позиція: «Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства».

Крім того, у ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Права на недоторканість гідності та честі публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли ця особа доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто із знанням її неправдивості, або із нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість (див., наприклад, рішення у справі «Нью-Йорк Таймс проти Салівана» (NewYorkTimes v. Sullivan) чи «КуртісПаблішінгКо. проти Батса» (CurtisPublishingCo. v. Butts)).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Українська Прес- Група» проти України ( заява № 72713/01 ) рішення від 29 березня 2005 року Європейський суд вирішив, що публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. І що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для судової критики і пильного нагляду, це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка на час розповсюдження інформації про спростування якої вона подала даний позов, була кандидатом у депутати, а оспорювані висловлювання були здійсненні під час передвиборчої агітації.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З інформації, що зазначена в листівках вбачається, що вона спрямована на оцінку діяльності і ділової репутації позивачки, яка була на той час кандидатом в депутати.

Інформацію у вказаних листівках висвітлено та розповсюджено в рамках передвиборної агітації, яка не суперечить вимогам закону, а заклики не голосувати відносяться до передвиборної кампанії.

Суд зазначає, що в кожного є право на свободу поглядів. Кандидати в депутати є публічними особами в розумінні викладених вище вимог Законодавства. Заклики не голосувати за кандидата в депутати ОСОБА_3 у викладеному контексті та за характером висловлювань є оціночними судженнями, в яких міститься інформація про кандидата в депутати, що не має наклепу та образливих висловлювань, які принижують честь, гідність чи ділову репутацію.

Оціночні судження, щодо позивачки не підлягають спростуванню та захисту, оскільки вона має право на адекватну відповідь з розповсюдженням інформації потрібної їй у такий же спосіб. Таким чином в листівці викладено оціночні судження діяльності позивачки, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд визнає, що листівки містять жорстку критику діяльності позивачки, яка є допустимою в демократичному суспільстві та честь, гідність чи ділову репутацію особи не порушують, коли остання має право на відповідь згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» .

З огляду на зазначене, суд не вбачає порушення прав позивачки, які підлягають захистові в цій справі, а тому немає підстав для задоволення вказаного позову.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення буде складено 11 травня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя