Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 202/20227/13-ц

провадження № 61-3695 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Дніпропетровська місцева прокуратура № 1 в інтересах Держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області,
відповідач-ОСОБА_6,
третя особа-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Ремеза В. А., Міхеєвої В. Ю., Свистунової О. В., від 21 червня 2016 року.

Встановив:

У лютому 2013 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська звернувся до суду з позовом в інтересах Держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - РВ ФДМУ по Дніпропетровській області) (ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року здійснено заміну позивача на Дніпропетровську місцеву прокуратуру № 1) до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права державної власності та витребування майна з чужого володіння.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів слідує, що гуртожитки у АДРЕСА_1 АДРЕСА_2; АДРЕСА_3, увійшли в процесі корпоратизації до статутного фонду Відкритого акціонерного товариства будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» (далі - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд»).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року в справі № 40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, позов РВ ФДМУ по Дніпропетровській області задоволено частково та, крім іншого:

- визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» вказаних вище гуртожитків;

- визнано за Державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області право власності на вказані вище:

а) гуртожитки № № 7, 8, 9, 10;

б) 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку № 4;

в) підвал, прибудинкові споруди гуртожитку № 3;

- вилучено з незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд»:

а) гуртожитки № № 7, 8, 9, 10;

б) 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку № 4;

в) підвал, прибудинкові споруди гуртожитку № 3;

- припинено провадження у справі в частині визнання недійсним переліку майна, що передано у власність юридичній особі шляхом корпоратизації, виданим ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» згідно наказу Облдержадміністрації від 10 вересня 1999 року № 2-В «Про надання переліку нерухомого майна» в частині включення в статутний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» зазначених гуртожитків № № 3 і 4, з тих підстав, що підвальне приміщення і 1, 3 поверхи гуртожитку № 4, а також 1, 2-5 поверхи гуртожитку № 3, на час розгляду справи господарським судом знаходяться у власності третіх осіб у справі, позовні вимоги до яких не пред'явлено (пункт 1 частина перша статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

На аркушах справи 45-46, том 1, міститься копія інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 листопада 2012 року № 15795, зі змісту якої слідує, що право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_4, зареєстроване з 17 серпня 2006 року за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2006 року (серія ВЕА № 319976 реєстр № 1639), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В. А., відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю «Хімекс» продало, а ОСОБА_6 купив ці нежилі приміщення (а. с. 45, т. 1), опис майна - в будівлі гуртожитку літ. А-5 на І-ому поверсі приміщення АДРЕСА_5

Посилаючи на обставини, встановлені господарським судом у справі № 40/287 і на недійсність правових підстав набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» права власності на вказані вище гуртожитки та незаконне відчуження їх на користь третіх осіб, зокрема на користь ОСОБА_6, позивач вважає, що таке спірне майно вибуло з володіння Держави незаконно та має бути повернуто у державну власність на підставі положень статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підставі наведеного позивач просив суд:

- визнати за Державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області право власності на частину будівлі гуртожитку АДРЕСА_6, а саме нежитлові приміщення які складаються з: у літ. А-5 на першому поверсі - приміщення АДРЕСА_7 (далі - спірне майно).

- витребувати із володіння ОСОБА_6 на користь Держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області вказане спірне майно;

- судові витрати у справі покласти на відповідача.

При розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності на звернення позивача до суду з цим позовом (а. с. 110, т. 1). Судами при розгляді справи встановлено, що такий строк позивачем не пропущено.

Справа слухалася судами неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірного майна і воно не може бути витребувано у ОСОБА_6, оскільки таке майно вибуло із володіння власника - РВ ФДМУ по Дніпропетровській області з волі останнього та на законних підставах і це виключає можливість застосування правового механізму, передбаченого частиною першою статті 388 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції про вибуття спірного майна із володіння власника - РВ ФДМУ по Дніпропетровській області з волі останнього та на законних підставах ґрунтуються на тому, що чинне на час спірних правовідносин законодавство не відносило гуртожитки до об'єктів державного житлового фонду, які підлягали передачі в комунальну власність відповідних рад і могли бути включені до вартості майна підприємства, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони на це не існувало (аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2011 року, справа № 4/46-40/32, провадження № 3-15гс11). Корпоратизація і приватизація державного підприємства будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд», яке в подальшому було перетворено на ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалося з дотриманням всіх вимог діючого на той час законодавства та за безпосередньої участі Фонду Державного майна України, який у відповідності до Указу Президента України від 26 листопада 1994 року № 699/94 було визнано державним органом приватизації та засновником з боку держави відкритих акціонерних товариств. У пункті 3 вказаного Указу Президента України зазначено, що засновниками з боку Держави відкритих акціонерних товариств є Фонд Державного майна України, регіональне відділення Фонду Державного майна України і представництво Фонду Державного майна України у районах та містах. РВ ФДМУ по Дніпропетровській області як правонаступник засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з боку Держави склав акт прийому-передачі документів ВАТ «Дніпроважбуд» від імені державного органу приватизації щодо отримання повного пакету установчих документів ВАТ «Дніпроважбуд», а тому суд дійшов висновків, що приватизація ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалася виключно з волі та безпосередньої участі Фонду Державного майна України.

Крім того, районний суд встановив, що доказами того, що в діях РВ ФДМУ по Дніпропетровській області наявна воля на передачу спірного майна іншій особі свідчать і Наказ РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 14 червня 1996 року за № 12/02/ПАОК про початок приватизації та Наказ РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 01 жовтня 1998 року за № 12/62-ЗВП про завершення приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», у редакції від 15 лютого 1995 року, перелік об'єктів (груп об'єктів), які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України. Районний суд встановив, що позивачем не надано належних доказів того, що спірний об'єкт нерухомого майна не підлягає приватизації.

Посилання позовної заяви на постанову Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року в справі №40/287, як преюдиційну щодо встановлення факту незаконності вибуття із володіння Держави спірного майна на користь ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» суд першої інстанції визнав безпідставними, пославшись на те, що ОСОБА_9 не брав участі у розгляді в порядку господарського судочинства справи №40/287, а тому обставини, встановлені під час розгляду такої справи не мають обов'язкової сили для нього (частина третя статті 14, частина третя статті 61, частина друга статті 223 ЦПК України).

Районний суд визнав хибною позицію позивача щодо порушення процедури корпоратизації, в процесі якої до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» було включено спірне майно.

Крім того, суд зазначив, що в даному випадку йдеться про визнання незаконним та скасування акту органу державної влади, а не правочину.

Відповідно до вимог статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Оскільки право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за першим набувачем - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі Наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 01 жовтня 1998 року за № 12/62-3ВП та Переліку нерухомого майна що передано у власність підтверджено Наказом Управління майном області Дніпропетровської обласної Державної адміністрації від 10 вересня 1999 року №2-В, які не скасовано, то районний суд дійшов висновків, що позовні вимоги є недоведеними і безпідставними та не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення вимог позову. Визнано за Державою в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області право власності на приміщення в будівлі гуртожитку літ. А-5 на І поверсі частини приміщення АДРЕСА_6. Витребувано від ОСОБА_6 на користь Держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області приміщення в будівлі гуртожитку літ. А-5 на І поверсі частини приміщення АДРЕСА_6. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Держави судовий збір в розмірі 3 654 грн, та на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в розмірі 689 грн 89 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що встановлені судом першої інстанції обставини у справі про неможливість визнання права державної власності та витребування спірного майна із володіння ОСОБА_6 з тих підстав, що останній є добросовісним набувачем спірного майна і останнє не може бути в нього витребувано, оскільки вибуло із володіння РВ ФДМУ по Дніпропетровській області з волі власника на законних підставах, є помилковими.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що РВ ФДМУ по Дніпропетровській області, яке відповідно до Закону України від 04 березня 1992 року №2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» та Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 412, здійснює державну політику у сфері приватизації майна, що перебуває у загальнодержавній власності, здійснює повноваження власника державного майна у процесі приватизації та захист майнових прав держави на території України і за її кордоном.

Так, РВ ФДМУ по Дніпропетровській області здійснювало лише продаж акцій ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», створеного в процесі корпоратизації Дніпропетровською обласною державною адміністрацією, що вбачається з наказу регіонального відділення ФДМУ «Про завершення приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», і при вирішенні питання про передачу спірного майна цьому товариству ніякої участі як повноважний представник Держави не приймало, тобто спірне приміщення вибуло з володіння Держави без її волі.

За таких встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновків, що спірне майно вибуло з володіння Держави поза волею власника і тому підлягає витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_6 в порядку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України. Як наслідок, апеляційний суд ухвалив у справі нове рішення про задоволення вимог позову.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року і залишити в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що:

- суд першої інстанції вірно встановив безпідставність посилань позивача на преюдиційне значення вказаної вище постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року в справі №40/287 при розгляді цього позову;

- суд першої інстанції аргументовано встановив, що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за першим набувачем - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі Наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 01 жовтня 1998 року за № 12/62-3ВП та Переліку нерухомого майна, що передано у власність, підтверджено Наказом Управління майном області Дніпропетровської обласної Державної адміністрації від 10 вересня 1999 року №2-В, які не скасовано, однак апеляційний суд не спростував жодним чином цих встановлених обставин;

- апеляційний суд залишив без уваги ту обставину, що первісне відчуження вказаних приміщень від Держави відбулося не у 2004-му чи у 2003-му році та не у 1995-му, а у 1998-му році, і не на підставі вказаних у постанові Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року по справі № 40/287 скасованих актів на які посилався прокурор у позові, а на підставі інших чинних актів органів державної влади від 1998-го року, а саме на підставі Наказу регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області за № 12/62-ЗВП від 01 жовтня 1998 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд залишив без уваги, що спірні приміщення не є і не були житловими, що чинним на час виникнення між сторонами у справі правовідносин законодавством не було заборонено включення гуртожитків до вартості майна підприємства яке підлягало приватизації, що апеляційним судом не спростовано жодним чином того, що приватизація ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбулася виключно з волі та безпосередньої участі Фонду державного майна України, який був визначений державним органом приватизації та засновником з боку Держави відкритих акціонерних товариств у відповідності до Указу Президента України від 26 листопада 1994 року № 699/94.

Ще касаційна скарга містить посилання на порушення апеляційним судом при розгляді справи пункту 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», статті 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 09 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в чинній редакції) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Як зазначено вище, суд першої інстанції встановив, що спірне майно вибуло з володіння власника - Держави, у спосіб, передбачений законом, із відома власника в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області та не може бути витребувано у добросовісного набувача - ОСОБА_6

Апеляційний суд дійшов протилежних висновків про те, що спірне майно вибуло з володіння власника - Держави, без відома та волі власника і тому підлягає витребуванню у добросовісного набувача - ОСОБА_6

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна у зв'язку з таким.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_6 набув у власність 17 серпня 2006 року спірне майно на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 14 липня 2006 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімекс» (далі - ТОВ «Хімекс»).

ТОВ «Хімекс» набуло у власність спірне майно шляхом його придбання у ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 23 лютого 2004 року.

ОСОБА_7 набула у власність спірне майно за договором купівлі-продажу, укладеним 04 грудня 2003 року з ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» набуло у власність таке спірне майно на підставі Наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 01 жовтня 1998 року за № 12/62-3ВП та Наказу Дніпропетровської обласної Державної адміністрації Управління майном області від 10 вересня 1999 року №2-В (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 жовтня 2003 року за № 1749286, інвентаризаційний № 3071722, - а. с. 35, т. 1).

До моменту набуття у власність першим набувачем - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» спірного майна воно належало Державі.

Ні судом першої інстанції ні апеляційним судом не встановлено при розгляді справи факту скасування чи визнання недійсними вказаних наказів №12/62-3ВП та № 2-В і позовна заява у цій справі не містить жодних посилань на позицію позивача щодо їх законності чи незаконності, незважаючи на те, що ці обставини мають значення для правильного вирішення спору.

Так, у разі якщо власник вважає, що майно вибуло з його володіння поза його волею, то до його процесуальних обов'язків як позивача віднесено обов'язок по доведенню перед судом цих обставин. Зокрема, позивач має довести юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно первісним набувачем з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, тощо. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, однак законність/незаконність такого правочину є обставиною, яку суд має встановити при розгляді відповідного спору.

Оскільки позивачем не спростовано жодним чином законності вказаних Наказів № 12/62-3ВП та №2-В, які стали підставою для реєстрації права власності на спірне майно за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», то висновки апеляційного суду, що спірне майно вибуло з володіння власника - Держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на користь ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» поза волею власника є такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна (висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року, справа № 6-327цс15).

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська діяв в інтересах власника спірного майна, а саме Держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області. Цей же власник (Держава в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області) розпорядився спірним майном на користь ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», а тому висновки апеляційного суду що РВ ФДМУ по Дніпропетровській області не мало права розпорядження спірним майном на користь ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» є взаємовиключними з висновками цього ж суду про витребування цього ж майна на користь власника в особі цього ж РВ ФДМУ по Дніпропетровській області в порядку віндикації.

Положеннями частини четвертої статті 60, статей 212-214 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, передбачено, що рішення суду не може бути законним і обґрунтованим, якщо воно ґрунтується на припущеннях.

Оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, а тому визнати його законним і обґрунтованим не можна.

Наведені вище посилання касаційної скарги про належне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, законність висновків суду першої інстанції про безпідставність та недоведеність цього позову, а також посилання, що апеляційним судом не спростовано належним чином висновки суду першої інстанції про добросовісність набуття відповідачем спірного майна у власність і наявність згоди власника такого майна на його вибуття на користь первісного набувача - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», є правильними по суті, законними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, правильно визначив характер правовідносин між сторонами та вірно застосував закон, що їх регулює.

За змістом статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції, судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 689 грн 89 коп. слід покласти на прокуратуру Дніпропетровської області, судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 550 грн 56 коп. слід стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_6

Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року.

Судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 689 грн 89 коп. покласти на прокуратуру Дніпропетровської області.

Стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_6 550 грн 56 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик