АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2970/18 Справа № 205/3515/17 Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Дніпро 08 травня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у червні 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та враховуючи останні уточнення, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та збільшення розміру аліментів на утримання спільної дитини /а.с.3-4/.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільна донька проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання спільної дитини в розмірі ј частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 січня 2012 року і до повноліття дитини. На виконання вказаного рішення відповідач сплачує аліменти в розмірі 400 грн. щомісячно. Однак вказаної суми на утримання дитини не вистачає, у зв'язку з чим виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів. Батько дитини вихованням та матеріальним утриманням дитини не займається, не піклується про стан її здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, тим самим ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків. Враховуючи наведене просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2018 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дитини, передбачені сімейним законодавством /а.с.67-70/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закони на які вона посилалась у своїй позовній заяві /а.с.76-78/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі у період з 17 жовтня 2009 року по 13 квітня 2010 року /а.с. 5, 6/.

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, актовий запис №997, виданого 19 липня 2011 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с7./.

Після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні.

05 грудня 2014 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 у зв'язку з чим змінила своє прізвище на «ОСОБА_2» /а.с. 9/.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання спільної дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 січня 2012 року і до повноліття дитини /а.с. 8/.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на утримані відповідача також знаходиться дитина від іншого шлюбу. Так, на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2017 року з відповідача на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно /а.с. 30-32/.

Відповідно до Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради від 10 листопада 2017 року №1/14-250 є можливим та доцільним позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Даний висновок ґрунтується здебільшого на характеристиках наданих КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)» ДМР та КЗО «Навчально-виховний комплекс №131 «загальноосвітній навчальний заклад І ступеня-гімназія» ДМР, відповідно яких відповідач жодного разу не з'явився в заклади, в яких навчається його донька ОСОБА_4 та не цікавився успіхами дитини ні усно, ні письмово. Натомість мати ОСОБА_2 приймає активну участь у вихованні та навчанні дитини, цікавиться її успіхами.

Будь-яких інших доказів ухилення відповідача від батьківських обов'язків та нехтування спілкуванням зі своєю дитиною матеріали справи не містять.

Також матеріали справи не містять доказів про заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання своєї доньки ОСОБА_4, натомість відповідачем надано випуску про щомісячне перерахування коштів в рахунок сплати аліментів на користь позивача на утримання дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 164 СК України передбачені такі підстави позбавлення батьківських прав: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

За змістом роз'яснень, викладених у пунктах 15 та 18 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд першої інстанції правомірно врахував, що СК України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Вимоги позивача були обґрунтовані тим, що відповідач ухиляється від виховання своїх обов'язків по вихованню спільної доньки.

Пунктом 16 (абз. 2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 зі змінами „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України обов'язок надати докази на підтвердження вимог і заперечень законом покладено на сторони.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ч.2 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Доказів того, що відповідач веде нездоровий спосіб життя матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вихованням дитини відповідач займається недостатньо, проте, наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про ухилення відповідача від виховання дитини, оскільки зібрані докази не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками.

Крім того судом встановлено, що раніше до ОСОБА_3 не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_4

Також щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахували висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, колегія суддів виходить з того, що це не є підставою для скасування законного й справедливого рішення суду, оскільки в силу частини шостої статті 19 СК України суд правомірно не погодились з таким висновком і вирішили спір в інтересах дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач працює у ТОВ «Техмаш-Україна» та обіймає посаду генерального директора товариства. Відповідно до наданої відповідачем довідки від 21 серпня 2017 року, його дохід за вирахуванням ПДФО складає: у період з липня по листопад 2016 року - 1 313,02 грн., грудень 2016 року 1 436, 02 та з січня по липень 2017 року у розмірі 2 624 грн. /а.с.26/.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову в задоволені позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання спільної дитини сторін, оскільки при ухвалені рішення було враховано, що на утриманні відповідача знаходиться також дитина від іншого шлюбу та враховуючи довідку про доходи відповідача, збільшення розміру аліментів до 1 500 грн. складатиме більше 50% заробітку відповідача та обмежить право іншої дитини на майнове забезпечення з боку батька.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За вказаних обставин доводи позивача про неналежну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивач не надала.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта