Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 520/11281/15-ц

провадження № 61-877св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у складі судді Луняченко В. О. та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2016 року у складі суддів: Сегеди С. М., Кравця Ю. І., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- встановити факт того, що останнім місцем проживання ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, є АДРЕСА_4;

- встановити юридичний факт того, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 є АДРЕСА_4;

- встановити факт постійного проживання позивача ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_4;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовну заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть, після смерті якого відкрилась спадщина - право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом на право власності.

ОСОБА_5 заповіту не склав, тому спадкоємцями першої черги є його донька ОСОБА_2 та ОСОБА_1, з якою спадкодавець зареєстрував шлюб 22 лютого 2005 року.

14 вересня 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати за нею право на спадщину за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_5, а саме - на 1/2 частини кв. АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на праві власності. При цьому позивач вказувала, що вона на час смерті чоловіка проживала у АДРЕСА_4, а чоловік ОСОБА_5 проживав у АДРЕСА_1, де й помер від закритого перелому черепа.

Позивач вказувала, що вона своєчасно звернулася до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на квартиру.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за нею право на спадщину, яка відкрилася після смерті чоловіка ОСОБА_5, а саме; на 1/2 частини кв. АДРЕСА_1.

24 травня 2007 року ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1, від її імені подарував ОСОБА_4 вищевказану 1/2 частини кв. АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю ОСОБА_1 на праві власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2006 року.

Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2013 року заочне рішення від 18 грудня 2006 року скасовано на підставі заяви відповідача ОСОБА_2, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

20 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на спадщину, яка відкрилася після смерті її батька - ОСОБА_5, а саме: кв. АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вона своєчасно звернулася до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на цю квартиру. При цьому вона посилалася на те, що ОСОБА_1 на час смерті свого чоловіка - ОСОБА_5 разом з ним не проживала, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася, а тому не може спадкувати майно, в тому числі і спірну квартиру, яка залишилася після смерті її чоловіка, оскільки для цього відсутні правові підстави.

Крім того, просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини кв. АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_1 незаконно набула право власності на це майно, та розпорядилася ним без належних правових підстав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічні позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини кв. АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_1 24 травня 2007 року на користь ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_2 право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_5, а саме: на кв. АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2013 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року залишено без змін

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 відмовлено внаслідок пропуску позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2016 року, Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року, у справі № 520/7146/13-ц, було встановлено, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка ОСОБА_5, а також встановлено факт проживання спадкодавця ОСОБА_5 на день смерті у кв. АДРЕСА_1, факт окремого проживання позивачки ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_5, а також факт того, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 є кв. АДРЕСА_1, що в силу статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення апеляційного суду), не підлягає доказуванню, а тому визнання вказаних фактів, і як наслідок визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірної квартири в порядку спадкування, задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу до на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що висновки суду у справі № 520/7146/13-ц не можуть бути преюдиційними, оскільки обставина проживання спадкодавця і спадкоємця за різними адресами є висновком, а не встановленими обставинами справи.

У лютому 2017 року представник позивача - ОСОБА_6 подав пояснення на касаційну скаргу, у яких зазначено, що у матеріалах справи достатньо доказів, які у своїй сукупності підтверджують факт проживання ОСОБА_5 разом із позивачем у м. Ананьїві.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просила касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення апеляційного суду залишити без змін, указувала, що обставини на які посилається ОСОБА_1 у позовній заяві та касаційній скарзі, і факти, які вона просить встановити по даній справі, були дослідженні та встановлені під час розгляду справи № 520/7146/13-ц, що відповідно до статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення апеляційного суду), не підлягає повторному доказуванню. Звернення до суду ОСОБА_1 із цим позовом свідчить про її незгоду із рішеннями судів по справі № 520/7146/13-ц та є по суті скаргою на ці рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження.

У статті 388 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 520/11281/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2018 року справу призначена до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення апеляційного суду), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення апеляційного суду) після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Апеляційний суд встановив, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду у цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року, у справі № 520/7146/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та визнання недійсним договору дарування, встановлено факт проживання спадкодавця ОСОБА_5 на день смерті у кв. АДРЕСА_1, факт окремого проживання позивача ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_5, а також факт того, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 є кв. АДРЕСА_1. Крім того, цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її чоловіка - ОСОБА_5

Встановивши, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, були встановлені обставини і факти, які позивач просить встановити у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат