РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/7236/17

Провадження № 2/638/5/18

04.05.2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Шульги К. І.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі та відповідно до умов укладеного відповідачем ОСОБА_2 із позивачем ОСОБА_3 іпотечного договору, 21 липня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрованого нею в реєстрі за №1816, позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Однак, порушуючи права позивача як законного власника квартири, відповідач - хоч і звільнила належну позивачу квартиру - продовжує бути зареєстрована в ній. У родинних стосунках позивач та відповідач не перебувають, права користування відповідно до положень статті 405 ЦК України та частини 1 статті 156 ЖК УРСР відповідач не має, спільного господарства з позивачем не веде, угод про порядок користування даним приміщенням не укладали. Реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі порушує її права, адже позивач зазнає незручностей та ймовірних у майбутньому втрат у зв'язку із накопиченням відповідачем боргів з оплати вартості послуг підприємств з надання комунальних послуг та можливим відключенням такими підприємствами в подальшому житлового приміщення від мережі постачання своїх послуг, оскільки розмір нарахувань вартості таких послуг здебільшого здійснюється з розрахунку на кожну зареєстровану в квартирі людину. Оскільки відповідач самостійно заяву про зняття її з реєстрації місця проживання не подає, позивач з мушена звернутися за захистом своїх прав та законних інтересів до суду з вимогою про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд цивільної справи за відсутності позивача, наполягає на задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, просила суд відмовити у його задоволенні. Вона заперечує проти підписання з позивачем документів, вважає слова позивача сумнівними, з огляду на характеристику в засобах масової інформації. Також позивач посилається на відомості державного реєстру, як встановлення прав на квартиру, копії яких додає, та на сам реєстр, в якому є посилання на іпотечний договір, як правовстановлюючий документ, даний реєстр викликає сумніви. Також за статтею 230 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, а у договорі позики та за договором про внесення змін та доповнень №1 до договору позики, грошові кошти вказані в еквіваленті доларів США, що є порушенням Господарського КУ, а саме ст. 4 глави 1 розділу 1, в цих же договорах грубо порушується законодавство. Договір, який додає позивач, не є іпотечним, адже іпотекою є договір для придбання житла, а відповідно до «іпотечного договору» 59/100 квартири не належала третім особам, а була її з моменту народження. Договір застави вони з позивачем не укладали, згоду на іпотеку вона не надавала, як власник частини майна, будь-які операції з вказаною часткою без її згоди порушують її права. Окрім того, іпотечний договір є видом цільового кредитування, тобто сума, вказана в іпотечному договорі, як і в основному договорі, який є частиною іпотеки, не може перевищувати суму придбаного майна, крім процентів, які вказуються, або не вказуються в договорі. Зважаючи на те, що ціна в «іпотечному договорі» та в основному договорі і договорі купівлі-продажу 49/100, не співпадає, це також є підтвердженням незаконності позовних вимог, отримання коштів, вказаних в іпотечному договорі та додатках до нього заперечує. Додані копії відповідачем вона не визнає, лише вона проводила ремонт в квартирі, міняла труби, замінювала проводку, положила плитку в ванній, проводила відділочні роботи, сама красила, клеїла обої, власноруч ложила леноліум, змінювала підлогу в кухні. Наголошує на тому, що не звільняла квартиру. Заперечує проти того, що позивач є власником квартири, оскільки вони не заключали жодних письмових договорів, жодних вимог від неї за місцем її проживання не надходило, то і права власності в неї не має, а право власності, яке зазначено державним реєстратором о 19:03:50, коли вже не працює реєстратор ОСОБА_6, яка знаходиться в кримінальному розшуку за словами осіб Міністерства юстиції України та позбавлена повноважень нотаріуса, вважає право власності нікчемним. Зазначені в договорі грошові кошти вона отримала від позикодавця ще до підписання цього договору, що є попередньою угодою, та не бачить в доданих копіях квитанції або іншого розрахункового документа. ОСОБА_3 займається незаконною підприємницькою діяльністю, жодних підстав про надання великих сум, які вказані в договорах сторонній особі позивач не мала, а ліцензії або дозволу на підприємницьку діяльність, а саме про створення благодійного фонду відсутні. Просить відмовити у задоволенні позову, визнати нікчемними право власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та супроводжуючих документів, а саме іпотечний договір та додаток до іпотечного договору; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_6.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, 21 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений 21 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований нею в реєстрі за №1814, відповідно до якого позикодавець (ОСОБА_3.) передав у власність позичальника (ОСОБА_2.), а позичальник прийняв грошові кошти у вигляді в натурі та на суму 229680 грн. 00 коп. , що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 19140, 00 доларів США, при цьому позичальник зобов'язується повернути позикодавцю грошові кошти у вигляді в натурі та на суму 229680, 00 грн., що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 19140, 00 доларів США не пізніше 21 липня 2015 року по існуючому комерційному курсу на час повернення грошей в порядку та строки, що передбачені нижче: не пізніше 21 серпня 2014 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 вересня 2014 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 жовтня 2014 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 листопада 2014 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 грудня 2014 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 січня 2015 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 лютого 2015 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 березня 2015 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 квітня 2015 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 травня 2015 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 червня 2015 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 липня 2015 року - еквівалент 15345 (п'ятнадцять тисяч триста сорок п'ять) доларів США.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 її зобов'язань за договором позики від 21 липня 2014 року за реєстровим №1814, того ж дня між ОСОБА_2 із ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 21 липня 2014 року, посвідчений ПН ХМНО Карташовою С. І. за реєстровим №1816, за умовами якого іпотекодавець (ОСОБА_2.) передає іпотекодержателю (ОСОБА_3.) наступне нерухоме майно: квартиру під номером АДРЕСА_1.

21 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до договору позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований нею за реєстровим № 1541, за умовами якого загальна сума боргу за цим договором та договором позики становить 25 350 (двадцять п'ять тисяч триста п'ятдесят) доларів США, що на момент складання договору складало за згодою сторін еквівалент 608400, 00 грн. по існуючому комерційному курсу на час повернення грошей не пізніше 21 січня 2017 року у порядку та строки, що передбачені нижче: не пізніше 21 липня 2015 року - еквівалент 4140 (чотири тисячі сто сорок) доларів США; не пізніше 21 серпня 2015 року - еквівалент 345 (триста сорок п'ять) доларів США; не пізніше 21 вересня 2015 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 жовтня 2015 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів США; не пізніше 21 листопада 2015 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 грудня 2015 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів США; не пізніше 21 січня 2016 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 лютого 2016 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів США; не пізніше 21 березня 2016 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 квітня 2016 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 травня 2016 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів США; не пізніше 21 червня 2016 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів США; не пізніше 21 липня 2016 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 серпня 2016 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів США; не пізніше 21 вересня 2016 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів США; не пізніше 21 жовтня 2016 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 листопада 2016 року - еквівалент 350 (триста п'ятдесят) доларів США; не пізніше 21 грудня 2016 року - еквівалент 340 (триста сорок) доларів СІЛА; не пізніше 21 січня 2017 року - еквівалент 15345 (п'ятнадцять тисяч триста сорок п'ять) доларів США.

У зв'язку з укладенням договору про внесення змін та доповнень №1 до договору позики, 21 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений також договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований нею за реєстровим №1542.

Представник позивача ОСОБА_3 визнає та не заперечує факт часткового, проте не повного виконання зобов'язань за договором позики зі сторони відповідача ОСОБА_2, натомість ОСОБА_2, яка не може відповісти у судовому засідання на запитання, чи укладались договори, у письмових запереченнях заперечує цей факт (а. с. 89), в той же час надає "копію розрахунків за частину квартири" та розписки про передання грошових сум.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно пункту 13 укладеного між кредитором ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_2 іпотечного договору сторони визначили декілька позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, серед яких право іпотекодержателя обернути у свою власність заставлене в іпотеку майно (в порядку 37 Закону України «Про іпотеку») в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобов'язання.

Оскільки боржник ОСОБА_2 порушила взяті на себе за договором позики зобов'язання і борг кредитору ОСОБА_3 не повернула, з метою задоволення своїх вимог за договором позики від 21 липня 2014 року в редакції відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 21 липня 2015 року, керуючись статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та пунктом 13 іпотечного договору, 25 січня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса як державного реєстратора із заявою про реєстрацію за нею права власності на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

25 січня 2017 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Купровська Я. М., на виконання п. 2 ч. 1 ст. 10 та ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 за іпотекодержателем ОСОБА_3.

Тобто, 25 січня 2017 року ОСОБА_3 набула право власності на іпотечне майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №86295454 від 03.05.2017 року (а. с. 10-13).

За положеннями частин 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Отже, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України в Харківській області від 19.05.2017 року, ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 18).

Так, відповідач добровільно відмовляється надати позивачу доступ до спірного житлового приміщення, а тому права останньої як власника цього приміщення вважаються порушеними та підлягають захисту в обраний нею спосіб, а саме шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою на підставі статті 391 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України.

Суд вважає, що оскільки право власності ОСОБА_2 припинилося з моменту реалізації ОСОБА_3 свого права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання шляхом реєстрації за собою права власності на квартиру, а тому відповідно до положень статті 391 Цивільного кодексу України; позивач по справі має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Матеріали справи не містять даних на підтвердження позиції відповідача ОСОБА_2, навпаки судом встановлено, що договір позикивід 21 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчений 21 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований нею в реєстрі за №1814; іпотечний договір від 21 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. за реєстровим №1816; договір про внесення змін та доповнень №1 до договору позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований нею за реєстровим № 1541 від 21 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований нею за реєстровим №1542 від 21 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично відповідачем не оспорювались, тобто не визнавались судом не дійсними, а тому її заперечення щодо позову є необґрунтованими та такими, що не можуть бути прийняті до уваги. ЇЇ вимоги щодо визнання нікчемним права власності не є належним способом захисту від позову, більш того процесуально невірно заявляти цю вимогу у запереченнях проти позову, не пред'являючи позивачу зустрічного позову, який приймається судом у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства. Інші доводи відповідача суд також відхиляє з огляду на їх безпідставність.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов'язку надав належні та неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а заперечення відповідача були спростовані, суд ухвалює рішення про задоволення позову за його доведеністю.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 82, 141, 206 265 ЦПК України, 15, 16, 317, 319, 383 ЦК України, ст.ст. 150 ЖК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІН НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 08.05.2018 року.

Головуючий: