Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 315/353/17

провадження № 61-394св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року у складі судді Яроша С. О. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Подліянової Г. С., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За умовами вказаного договору сторони погодили, що банк має право в будь-який момент змінювати (зменшувати або збільшувати) кредитний ліміт.

Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконувала належним чином, у зв'язку з чим станом на 14 березня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 36 002,73 грн. із яких: 2 571,1 грн. - заборгованість за кредитом, 27 700,42 грн. - заборгованість за процентами, 3 540 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 690,61 грн. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено позовних вимог, не надано доказів отримання відповідачем кредитної картки, а розрахунок заборгованості, який надав банк, не є належним доказом з огляду на вимоги частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року, так як не містить інформації щодо умов договору та обставин його виконання.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 грудня 2011 року станом на 14 березня 2017 року у розмірі 33 812,12 грн., яка складається з: 2 571,1 грн. - заборгованість за кредитом, 27 700,42 грн. - заборгованість за процентами, 3 540 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між сторонами було укладено кредитний договір від 15 грудня 2011 року шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, тобто відповідач погодилася з умовами надання банком кредиту, певний час вчиняла дії щодо виконання своїх зобов'язань по погашенню заборгованості, проте станом на 14 березня 2017 року має заявлену банком заборгованість у зв'язку з неналежним виконанням договору, яка підтверджена розрахунком заборгованості, оформленим належним чином, згідно з умовами кредитного договору та періодом, за яким відповідачем порушено зобов'язання.

У касаційній скарзі, поданій 05 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком не надано доказів про відкриття кредитного рахунку, отримання нею кредитної картки, а також про ознайомлення її саме з тими Умовами і правилами надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи, а тому позов банку є недоведеним, що не було враховано судом апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2017 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 15 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримала кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у сумі 300 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60 % річних на суму залишку кредиту.

Договір був укладений у формі підписання ОСОБА_2 анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно змісту якої остання погодилася, що вказана заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 14 березня 2017 року за розрахунком банку має заборгованість на загальну суму 36 002,73 грн., яка складається з: 2 571,70 грн. - заборгованість за кредитом; 27 700,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 540 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 690,61 грн. - штраф (процентна складова).

Апеляційний суд, встановивши, що між сторонами було укладено кредитний договір та відповідач неналежним чином виконує його умови, дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог банку. При цьому суд апеляційної інстанції вважав доведеним розмір заявленої заборгованості, оскільки вона підтверджена наданим банком розрахунком, який обґрунтований наявними у справі доказами, оформлений належним чином, здійснений згідно умов кредитного договору в межах заявлених позовних вимог.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки він є передчасним, зроблений без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року по справі № 6-2320цс16, розглядаючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначив, що Умови та тарифи не містять підпису позичальника. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач згідно Умов, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав Умови і правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, вірність яких оригіналу засвідчена печаткою банку, проте вони не містять підпису ОСОБА_2, а заява-анкета про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, яку остання підписала 15 грудня 2011 року, не містить посилання про те, що вона була ознайомлена та їй були надані саме вказані вище умови.

Апеляційний суд при розгляді цієї справи не встановив обставин, які б могли підтвердити, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 15 грудня 2011 року й що саме на ці Умови погодилася ОСОБА_2, а також, що самі за ними ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховував останній заборгованість за договором, пеню та комісію.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, щосуд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд взяв до уваги наданий банком розрахунок заборгованості, при цьому не звернув увагу, що відповідач заперечувала проти заявленого банком розміру заборгованості, а банк не надав доказів на підтвердження правильності такого розрахунку.

Сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо.

Крім того, без надання вказаних доказів неможливо перевірити обґрунтованість заявленого відповідачем у суді першої інстанції клопотання про пропуск строку позовної давності до заявлених банком вимог та застосування наслідків такого пропуску.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відхиляючи доводи відповідача про сплив строку позовної давності до вимог банку, апеляційний суд послався на приведений розрахунок заборгованості та вказав, що останній платіж на погашення заборгованості був здійснений відповідачем 16 квітня 2014 року у розмірі 60 грн., а тому банк не пропустив строк позовної давності, оскільки його перебіг переривався та розпочався заново 16 квітня 2014 року, а з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у березні 2015 року.

Проте, крім доводів банку та розрахунку заборгованості здійсненого ним же, обставини переривання перебігу позовної давності, а саме часткове погашення відповідачем кредиту, взагалі не підтверджені доказами, оскільки переривання перебігу позовної давності можливе лише діями безпосередньо позичальника, банк же не надав на підтвердження таких його дій належних доказів (квитанцій, касового ордеру тощо), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Апеляційний суд взагалі не надав оцінку запереченням відповідача про те, що зі встановлених обставин вбачається, що банк надав відповідачу кредит у розмірі 300 грн., у той час, як безпідставно заявляє вимоги про стягнення заборгованість за кредитом у розмірі 2 571,70 грн. У наданому банком розрахунку також вказано такий розмір кредитної заборгованості, на який нараховувалися й інші платежі: відсотки, пеня, комісія.

Не встановив суд й обставин про те, що за умовами кредитного договору розмір кредитного ліміту був збільшений.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так,що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часукладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з відповідача комісії, апеляційний суд не звернув увагу, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу. Апеляційний суд не перевірив, чи встановлення такої комісії відповідає наведеним нормам закону та правовим позиціям Верховного Суду України.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не дослідив та не встановив усіх обставин, які необхідно встановити для правильного її вирішення, не врахував відсутність доказів на підтвердження заявлений банком вимог, формально розглянувши справу на користь позивача.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк