Справа № 125/2421/16-ц
Провадження № 22-ц/772/971/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 рокуСправа № 125/2421/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів: Якименко М.М., Зайцева А.Ю.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою Жмеринської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної держаної адміністрації, Барської районної державної адміністрації Вінницької області, Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області на рішення Барського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 23 березня 2017 року у м. Бар під головуванням судді цього суду Хитрука В.М., дати складання повного тексту рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи його тим, що 10 серпня 2010 року між нею та Барською районною державною адміністрацією в особі її голови було укладено договір оренди земельної ділянки із земель водного фонду Барського району Вінницької області, яка знаходиться на території Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області, строком на сім років для риборозведення та вирощування товарної риби.

Площа орендованої землі складає 6, 3451 га, з яких: 0,4217 га - під водою, 3,6195 га - під сіножаттям, 0,1637 га - під гідроспорудами, 2,1402 га - рілля. Позивач фактично використовує орендовану землю як ставок для розведення риби, для чого користується та підтримує у належному стані гідровузол цього ставка.

Позивач вважає себе добросовісним набувачем вказаного гідровузла, оскільки ця технічна споруда немає іншого власника і на балансі сільської ради не рахується, а вона користується і продовжує відкрито, безперервно володіти ним вже більше десяти років, відновила цей гідровузол за власні кошті і підтримує його у належному стані.

Пославшись на викладені обставини та положення ст. 344 ЦК України, позивач просила суд визнати за нею право власності на вказану технічну споруду, що розташована - АДРЕСА_1

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 23 березня 2017 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, Жмеринська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Вінницької обласної держаної адміністрації, Барської районної державної адміністрації Вінницької області, Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду - скасувати із таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2010 року між Барською районною державною адміністрацією в особі голови районної державної адміністрації Шевчука М.М. та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки із земель водного фонду, яка знаходиться на території Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області, строком на сім років для риборозведення та вирощування товарної риби (а.с. 6-7). Загальна площа переданої в оренду землі, кадастровий номер НОМЕР_2, становить 6, 3451 га, з яких: 0,4217 га - під водою, 3,6195 га - під сіножаттям, 0,1637 га - під гідроспорудами, 2,1402 га - рілля (а.с. 9). Договір зареєстровано у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 грудня 2010 року № 55.

Згідно з п. 3 вказаного договору на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна - гідроспоруда.

На підставі акту прийому-передачі від 03 грудня 2010 року орендована земельна ділянка була передана позивачу (а.с. 8).

За заявою ОСОБА_3 10 листопада 2016 року було проведено обстеження і паспортизацію технічного стану гідровузла ставка без назви, розташованого за межами с. Чемериське Барського району Вінницької області (а.с. 37-52).

Відповідно до довідок № № 33, 34 від 31 січня 2017 року, виданих сільським головою Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області Глушко А.Л., гідровузол ставка площею 0,1637 га, розташований на території Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області, на балансі сільської ради не перебуває, ним відкрито володіє ОСОБА_3 в період з 2005 року по теперішній час (а.с. 53-54).

31 січня 2017 року сільський голова Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області Глушко А.Л. звернувся до суду із заявою, в якій повідомив, що визнає позовні вимоги ОСОБА_3 та не заперечує щодо задоволення цього позову (а.с. 59).

Відповідно до рішення Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області 13 сесії 7 скликання від 15 лютого 2017 року місцевість, яка розташована за межами населених пунктів на території цієї сільської ради, найменовано «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с. 60).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись Методикою обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів, затвердженої наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури № 252 від 19 грудня 1995 року, ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 181, 344 ЦК України, ст. 174 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час розгляду справи судом першої інстанції), фактично виходив із того, що гідровузол є нерухомим майном, яким більше десяти років користується і володіє ОСОБА_3, на балансі сільської ради ця споруда не перебуває і для реалізації її права державної реєстрації на це майно необхідно отримати правовстановлюючий документ, яким є рішення суду про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки суд їх дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору по суті, з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 186, 187 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

З огляду на положення ст. ст. 186, 187 ЦК України, гідротехнічні споруди по обслуговуванню водних об'єктів не можуть бути відокремлені від них.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішення спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суд, окрім іншого, повинен враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна було знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребувані якого його власнику було відмовлено.

Такий висновок щодо застосування положень ст. 344 ЦК України викладено Верховним Судом у постанові цього суду від 29 березня 2018 року, прийнятій у справі № 175/4741/16, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 122 ЗК України (у редакції цієї статті на час укладення договору оренди) надання земельних ділянок водного господарства віднесено до компетенції районної державної адміністрації.

Відповідно до ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до ст. 51 ВК України, водні об'єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою. Водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства. У договорі оренди водного об'єкта визначаються зобов'язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об'єкта, експлуатації водосховищ та ставків відповідно до встановлених для них центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами.

Однією з підстав користування ОСОБА_3 водним об'єктом, і відповідно гідроспорудою на ньому, був вказаний вище договір оренди. У цьому ж договорі було застережено про наявність на орендованій землі вказаного гідровузла.

Оскільки набувальна давність поширюється на випадки безпідставного добросовісного володіння чужим майном, тому наявність зазначеного договору оренди виключає застосування набувальної давності.

Таким чином, у порушенням вимог ст. ст. 10, 61 ЦПК України (в редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення) позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема безтитульне (незаконне) володіння нею спірним гідровузлом, який, хоча на балансі сільської ради і не перебуває, однак є спорудою по обслуговуванню водного об'єкту, розпорядником якого є орган виконавчої влади, і не може бути відокремлений від цього водного об'єкту. Наявність у володільця певного юридичного титулу, зокрема договору оренди, виключає застосування набувальної давності.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції послався на положення ст. 174 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення), якими передбачено, що у разі визнання позову відповідачем, суд, за наявності на те підстав, приймає рішення про задоволення цього позову.

Проте, визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для ухвалення рішення про його задоволення, оскільки якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, однак цих вимог ст. 174 ЦПК України суд першої інстанції також не дотримався.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому це рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подачу позовної заяви залишити за нею.

Згідно з платіжним дорученням № 265 від 19 березня 2018 року Прокуратурою Вінницької області за звернення до суду з цією апеляційною скаргою Жмеринською місцевою прокуратурою було сплачено судовий збір у завищеному розмірі - 2 555 грн., тоді як, з огляду на порядок його розрахунку, передбаченого Законом України «Про судовий збір», сума судового збору, яка підлягає сплаті за подання цієї скарга, становить 2 529 грн. 58 коп., тому з позивача на користь Прокуратури Вінницької області необхідно стягнути судовий збір саме у такому розмірі.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено право особи, яка внесла судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, звернутись до суду із клопотанням про його повернення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Жмеринської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної держаної адміністрації, Барської районної державної адміністрації Вінницької області, Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області задовольнити, рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 березня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подачу позовної заяви у розмірі 1 700 грн. залишити за нею.

Стягнути із ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1) на користь Прокуратури Вінницької області (, місцезнаходження юридичної особи: вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050) судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 529 грн. 58 коп.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М.М. Якименко

А.Ю. Зайцев

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2018 року.