АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №759/17430/17

провадження № 22-ц/796/3987/2018

10 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частку нерухомого майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у складі судді Сенька М.Ф.,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила встановити факт проживання з ОСОБА_2 з 31 грудня 2004 року по 22 червня 2007 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу; визнати об'єктом спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1, набуту за час проживання з відповідачем однією сім'єю; визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

В порядку забезпечення вказаного позову просила накласти арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2.

Посилалась на ті підстави, що на даний час в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до неї про розірвання шлюбу. Відповідач не визнає її права власності на Ѕ частину вищевказаної квартири, яку виставив на продаж та за неї внесений завдаток. Відчуження спірної квартири може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 22 листопада 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Вважає, що судом першої інстанції при винесенні ухвали порушено норми процесуального права, визначені в ст. 210, 153 ЦПК України.

Крім цього, судом першої інстанції проігноровано, що до заяви не було надано належних доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю, їх спільної участі в придбанні майна, а також на обґрунтування доводів про неможливість виконання рішення суду.

Судом першої інстанції також не перевірено, чи існує між сторонами спір та реальна загроза невиконання рішення суду. Також судом не встановлено, хто є власником майна на день винесення ухвали про забезпечення позову.

Зазначив, що в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває справа про поділ майна подружжя, предметом спору в якій є, в тому числі, вимоги про стягнення з відповідача половини грошових коштів, що були сплачені в рахунок погашення кредиту, отриманого на придбання спірної квартири. Таким чином суд першої інстанції фактично забезпечив виконання двох позовів, при задоволенні яких позивач буде позбавлений усіх прав на майно, що придбано за його трудові вкладення.

При постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було дано оцінки тому факту, що спірну квартиру було придбано за кредитні кошти, повернення яких було забезпечено передачею квартири в іпотеку банку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Пояснив, що на даний час відповідач вже не є власником спірної квартири. При цьому пояснив, що йому не відомо, чи був відповідач власником спірної квартири на час постановлення оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1, ч. 3 ст.151 ЦПК України, в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч.3 ст. 152 цього Кодексу, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просила, зокрема, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3, що була набута сторонами у власність 21 липня 2006 року, в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2006 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3.

Доказів того, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали відповідач не був власником спірної квартири, суду апеляційної інстанції надано не було.

З огляду на обставини справи, у випадку не вжиття заходів забезпечення позову відповідач має об'єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому суд враховує, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи, що предметом спору є визнання права власності на Ѕ частину квартири, колегія суддів вважає, що даний вид забезпечення позову - накладення арешту на спірне майно, яке належить відповідачу, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованими.

З огляду на обставини справи, висновок суду про необхідність накладення арешту на нерухоме майно, з приводу якого виник спір, є розумним та адекватним відповідно до заявлених позовних вимог.

Перебування в провадженні суду іншої справи про поділ майна подружжя, предметом спору в якій є, в тому числі, вимоги про стягнення з відповідача половини грошових коштів, що були сплачені в рахунок погашення кредиту, отриманого на придбання спірної квартири, не є обставиною, що унеможливлює вжиття заходів забезпечення позову в даній справі.

Придбання квартири за кошти, отримані в кредит, повернення яких було забезпечено іпотекою спірного майна, з огляду на повне погашення кредиту та вилучення запису з Державного реєстру іпотек та зняття заборони на відчуження спірної квартири (а.с.15), не впливає на права банку, як іпотекодержателя.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо допущення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при постановленні оскаржуваної ухвали.

Так, надана судом першої інстанції копія матеріалів справи, необхідних для розгляду апеляційної скарги, не містить відомостей про направлення копії оскаржуваної ухвали заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, що є порушенням ч.5 ст.153 ЦПК України, в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали.

Є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невідповідності мотивувальної частини судового рішення, в якому зазначається про такий вид забезпечення позову, як заборона вчиняти певні дії, з його резолютивної частиною.

Разом з тим, вказані порушення не призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з наведених у апеляційній скарзі доводів не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуючий

Судді