Справа № 357/4824/18
У Х В А Л А

08.05.2018 cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л. М. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27.08.2011 року, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.01.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка вказує, що донька повністю знаходиться на її утриманні, вона піклується про здоров'я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а відповідач не приймає участь у вихованні та догляді за дитиною. Посилаючись на те, що вона не має змоги в передбаченому законодавством України порядку отримати дозвіл батька на виїзд малолітньої дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку, у зв'язку із тим, що їй не відомо місце перебування відповідача, позивачка просить суд надати їй дозвіл на виїзд за кордон без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Германії, до досягнення ОСОБА_3 шістнадцятирічного віку та надати дозвіл на оформлення проїзного документу доньці без згоди батька.

Вирішуючи питання про те, чи відповідає подана позовна заява вимогам закону, суд вказує на таке.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак, суд звертає увагу позивачки, що звернення до суду не є беззаперечним і повинно відбуватись за правилами визначеними процесуальним законом.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. 175 ЦПК України, а також вимогам ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти. Всі відомі позивачці відомості подана позовна заява не містить.

З позовної заяви не можливо встановити чи проводились позивачкою заходи досудового врегулювання спору, про що має бути зазначено в позовній заяві, як того вимагає п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України.

Суд звертає увагу позивачки, що відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України, заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Позивачка додає до позовної заяви копії письмових доказів, однак не зазначає про наявність чи відсутність у нього оригіналів таких доказів. Крім того, позивачкою не підтверджено відповідність копій письмових доказів оригіналу, які знаходяться у неї, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, чим не дотрималась вимог ч.5 ст.95 ЦПК України.

Позовна заява не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи, що суперечить п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України.

За змістом ст.4 закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви не майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 704,80 грн.

Позивачка надала докази сплати судового збору у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №114 від 22.02.2018 року в той час як заявила дві вимоги не майнового характеру про надання дозволу на виїзд за кордон та про надання дозволу на оформлення проїзного документа.

Відповідного до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Отже, позивачці слід надати докази сплати судового збору за другу вимогу немайнового характеру.

Підтвердження ОСОБА_1 про те, що нею не подано до суду іншої заяви (заяв) з тих самих підстав, як того вимагає п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява не містить.

Відповідно до п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 у позовних вимогах просить суд надати дозвіл їй - матері ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, тимчасово виїжджати за межі України до Германії, до досягнення ОСОБА_3 шістнадцятирічного віку.

Такі вимоги не є виправданими, оскільки в силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В даному випадку позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, досягла шістнадцятирічного віку, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1, в зв'язку з цим, вона має право вільно виїжджати за межі України і без згоди батька її доньки.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 ( із змінами і доповненнями), передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пп.1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

З аналізу положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», випливає що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до шістнадцятирічного віку, без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків одного з батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України до Германії, разом з тим, політична мапа світу не містить такої країни.

Крім того, у своїй позовній заяві позивачка конкретно не вказала на який проміжок часу має намір виїхати з дитиною за кордон, а також не зазначила часу виїзду.

У порушення вимог п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачка у своїй позовній заяві не посилається на докази, які б свідчили про те, що вона взагалі зверталася до відповідача з проханням чи вимогами надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у добровільному порядку, а відповідач відмовив у наданні такої згоди.

Крім того, за вимогами СК України та Закону України «Про охорону дитинства» питання про тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька повинно бути розглянуто по-перше органом опіки та піклування, а у разі його не вирішення або невиконання цього рішення одним з батьків дитини, у судовому порядку.

Всупереч цьому, до матеріалів позовної заяви також не додано висновок органу опіки та піклування з приводу можливості та доцільності виїзду неповнолітньої дитини за кордон, на підтвердження того, що такий виїзд відповідає її інтересам.

Оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. На підставі ч. 5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування має надати письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до п.3, ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

З огляду на численні недоліки позовної заяви, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачці, що з метою професійного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів громадян та юридичних осіб в Україні діє адвокатура.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Крім того, законодавцем передбачено право громадян на безоплатну правову допомогу у випадках передбачених Законом України «Про безоплатну правову допомогу».

В зв'язку з цим, позивачці слід розглянути можливість скористатись професійною допомогою адвоката в порядку передбаченому законом.

У зв'язку з виявленими недоліками позовної заяви, її слід залишити без руху з наданням позивачці строку для їх усунення.

Відповідно до ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом пяти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - залишити без руху.

Повідомити позивачку про необхідність виправити зазначені недоліки в строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Роз'яснити ОСОБА_1, що у випадку невиконання вимог даної ухвали заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Л. М. Кошель