Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/7503/17

27 квітня 2018 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.

за участі:

секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Мельниківська сільська рада Чигиринського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.10.2001 померла ОСОБА_3, яка являлася позивачу ОСОБА_1 бабусею, а відповідачу ОСОБА_2 - матірю. 01.04.1997 ОСОБА_3 склала заповіт на позивача ОСОБА_1, в якому зробила розпорядження, яке посвідчене державним нотаріусом Другої черкаської нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстроване в реєстрі за № 3-71, а саме: усе своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все, те, що буде належати їй, і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу. Даний факт підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 47362161 від 07.04.2017. В установленому законом порядку позивач звернулася до Другої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3. 12.02.2003 державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлої 25.10.2001. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складалося з 3/4 частин квартири № 82, що знаходиться в м. Черкаси по вул. Рябоконя у буд. № 31, з яких 1/2 частина квартири належала померлій особисто та 1/4 частина квартири і грошовий вклад з належними процентами та компенсацією в Ощадбанку № 8317 м. Черкаси по рахунку № НОМЕР_1, які належали чоловікові померлої - ОСОБА_6, померлому 31.01.1997, після смерті якого ОСОБА_3 спадщину фактично прийняла, а юридично не оформила своїх спадкових прав. Даний факт підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 899404 від 02.07.2003. Під час розгляду в судовому засіданні 13.12.2016 цивільної справи № 711/8613/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Придніпровський районний відділ ДМС України у м. Черкаси, органи опіки та піклування ЧМР про визнання реєстрації місця проживання недійсною та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, позивач дізналася про існування заповіту від 03.10.1997, який ніби за своє життя склала ОСОБА_3 на ОСОБА_2 та який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, та зареєстрований у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету сільської ради. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19.01.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.05.2005 - задоволено. Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.05.2005 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину, виданого держнотконторою 12.02.2003 за № 1-488 недійсним та визнання права власності на спадкове майно за заповітом - скасовано. Цивільну справу за даним позовом направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи по суті. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа: служба у справах дітей ЧМР у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 05.07.2017 апеляційну скаргу - задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 у даній справі скасовано. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за № 1-488 від 12.02.2003 видане державною нотаріальною конторою на 3/4 частки АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.07.2017 відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа : служба у справах дітей ЧМР про визнання свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 05.07.2017 до закінчення касаційного розгляду. Заповіт від 03.10.1997, який склала ОСОБА_3 на ОСОБА_2, який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, та зареєстрований у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету сільської ради, на думку позивача, є недійсним виходячи з наступного: Відповідно до ст. 534 ЦК 1963 р.: кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповіт є одностороннім правочином, який направлений на реалізацію волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належними йому майновими правами. Отже, заповідач необмежений у способі реалізації такого права. Статтею 544 ЦК 1963р. передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії. Отже, за умови дотримання належного порядку і форми посвідчення заповіт, складений пізніше автоматично скасовує повністю або частково попередній заповіт. Згідно з ст. 541 ЦК 1963 р. передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Нотаріальна форма посвідчення заповіту є обовязковою, а тому з огляду на положення ч.1 ст.47, ч.2 ст.48 ЦК 1963р. недодержання такої форми має наслідком недійсність такого заповіту. Відповідно до ст.37 Закону України від 02.09.1993 №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон №3425-ХІІ) у населеному пункті, де немає нотаріуса, нотаріальні дії здійснюються посадовими особами виконкомів сільських, селищних рад згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 №22/5. Відповідно до п.2 зазначеної Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Зазначені положення кореспондуються із нормами законодавства про місцеве самоврядування. Відповідно до пп.5 п.«б» ч.1 ст.38 Закону України від 21.05.1997. №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі Закон №280/97-ВР) вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до відання сільських, селищних, міських рад, відноситься до компетенції виконавчих органів таких рад. Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет, який очолює сільський голова, а секретар сільської ради входить до складу виконавчого комітету за своєю посадою (ст.51 Закону №280/97- ВР). Таким чином, у сільській раді нотаріальні дії має право вчиняти відповідна посадова особа виконавчого органу цієї ради, на яку за рішенням виконавчого комітету покладено повноваження вчинення цих дій. Крім того, дана правова позиція віднайшла своє відображення в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 січня 2006 року було надано розяснення: «Вирішуючи питання про правильність посвідчення заповіту секретарем сільської ради, суд повинен витребувати та дослідити рішення виконавчого комітету сільської ради, яке б надавало цій посадовій особі право на вчинення нотаріальних дій , оскільки відповідно до ст. 37 Закону від 2 вересня 1993 р. "Про нотаріат", статей 38, 42, 59 Закону від 21 травня 1997 р. "Про місцеве самоврядування в Україні" та п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 р. за № 256/466; далі - Інструкція) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Крім того, суд повинен взяти до уваги розяснення викладені у п. 16 постанови Пленуму в разі посвідчення угоди не тим органом або не тією службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних дій, угода не може вважатись укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми». Відповідно до відповіді за № 1372 від 28.12.2016 Мельниківської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, в якій зазначено, що на зберіганні в справах Мельниківської сільської ради знаходиться примірник заповіту посвідченого виконавчим комітетом Мельниківської сільської ради Чигиринського району Черкаської області 03.10.1997 за реєстраційним номером 48, від імені ОСОБА_3. Прізвище та ініціали секретаря сільської ради, що посвідчив даний заповіт відсутні. Крім того, позивач зазначає, що підпис ніби зроблений ОСОБА_3 на заповіті від 03.10.1997, який наявний у матеріалах справи та на заповіті, який був наданий Мельниківською сільською радою Чигиринського району Черкаської області відрізняються, хоча зроблені в один день. Також підпис відрізняється і від підпису наявного у журналі для реєстрації нотаріальних дій. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України від 25.08.1994, а саме: п. 37. У разі одержання посадовою особою виконавчого комітету повідомлення від завідуючого державним нотаріальним архівом про невідповідність посвідченого заповіту законові, посадова особа виконавчого комітету, за бажанням заповідача, переоформлює заповіт на загальних підставах; п. 38. Заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів; п. 40-1. Відомості про посвідчення посадовими особами заповітів підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр. Відповідно до п.6 Наказу МЮУ «Про спадковий реєстр» від 17.10.2000: Головному управлінню юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласним, Київському та Севастопольському міським управлінням юстиції, державному підприємству "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України в строк до 01.05.2001 забезпечити реєстрацію в Єдиному реєстрі заповітів, складених та посвідчених, змінених у встановленому законодавством порядку, заведених спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину до 01.12.2000 відповідно до розділу 4 Положення про Єдиний реєстр. Крім того, заповіт від 03.10.1997 не був направлений до державного нотаріального архіву по місцю реєстрації та проживання спадкодавця і до теперішнього часу не зареєстрований у Єдиному реєстрі заповітів, а отже, на думку позивача, є недійсним і з цих підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про існування заповіту від 03.10.1997 позивач дізналася 13.12.2016, а отже, на її думку, з цього часу і починається перебіг позовної давності.

Враховуючи викладене, позивач просить суд: визнати заповіт від 03.10.1997, складений ОСОБА_3, померлою 25.10.2001, який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради Чигиринського району, Черкаської області за реєстраційним номером 48 недійсним; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

По справі відкрито провадження та призначене судове засідання.

Скориставшись своїм правом, відповідач подала до суду відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному у позові та просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечуючи проти його задоволення, посилаючись на те, що законних підстав звернення позивача до суду немає. В обґрунтування заперечень зазначили, що складений на імя відповідача заповіт належним чином посвідчений, також зазначили, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки дізналась про оскаржуваний заповіт у 2005 році. За таких обставин просили відмовити у позові повністю.

Представник третьої особи пояснив, що на данй час відсутні відомості щодо того, на кого був покладений обов"язок посвідчувати заповіт. В подальшому у своїй заяві про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що при вирішенні позову покладається на розсуду суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Оскільки правовідносини щодо складення заповіту ОСОБА_3 від 03.10.1997 виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, то необхідно застосовувати законодавство, яке діяло на час виникнення цих правовідносин, тобто Цивільний кодекс УРСР від 1963 року.

Відповідач є донькою, а позивач є онукою ОСОБА_3, яка померла 25.10.2001 і після її смерті залишилась спадщина у вигляді 3/4 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 (далі спірна квартира). Інша 1/4 частка зазначеної квартири належить на праві власності позивачці і отримана нею у спадщину після смерті її батька ОСОБА_7, який помер 31.01.1997.

Зазначені обставини справи, окрім підтвердження їх відповідними письмовими доказами, визнаються сторонами, а тому на підставі ч.1 ст.82 ЦПК суд вважає їх доведеними.

Позивач з 19.03.1986 по 04.05.1994 була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, а з 1997 проживала в цій квартирі разом з померлою ОСОБА_3, при цьому періодично проживала в інших місцях.

Відповідач з 1990 по 2004 постійно проживала в Російській Федерації. На момент смерті ОСОБА_3, ОСОБА_2 знаходилась на території України і після похорон матері проживала у спірній квартирі близько двох-трьох місяців, після чого поїхала до Російській Федерації і остаточно повернулася до України наприкінці 2004 року. Зазначені обставини підтверджуються відомостями про реєстрацію місця проживання з паспорту на імя ОСОБА_2, свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане відповідачу 26.11.2004р. та не заперечуються сторонами.

Після смерті ОСОБА_3 до січня 2005р. спірною квартирою фактично користувалася ОСОБА_1, що також не заперечується сторонами.

01.04.1997 ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений нотаріально і зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними документами та яким заповідала все своє майно на користь ОСОБА_1.

03.10.1997 ОСОБА_3 складений інший заповіт, який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, та зареєстрований у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету сільської ради.

12.02.2003 ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та в той же день отримала свідоцтво про право на спадщину, за яким прийняла спадщину у вигляді 3/4 часток спірної квартири і грошового вкладу в Ощадбанку по рахунку №07900854. Підставою видачі зазначеного свідоцтва стала наявність заповіту від 01.04.1997 та фактичне прийняття нею спадщини. 02.07.2003 ОСОБА_1 зареєструвала право власності на 3/4 частки спірної квартири, що підтверджується відомостями з Реєстру прав на нерухоме майно.

ОСОБА_2 у січні 2005р. звернулася до нотаріуса для оформлення своїх прав на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, і було заповідане їй на підставі заповіту від 03.10.1997, але не змогла цього зробити у звязку з прийняттям спадщини ОСОБА_1.

21.02.2005 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину №1-448 від 12.02.2003, що видане на імя ОСОБА_1, та яким визнано за останньою право власності на спадкове майно за заповітом 3/4 частки спірної квартири, домоволодіння в с. Мельники Чигиринського району Черкаської області, грошовий вклад Сіббанку, акції, грошові вклади на ощадних книжках та гараж. За наслідками розгляду позову суд ухвалою від 10.05.2005 закрив провадження у справі у звязку із затвердженням мирової угоди між сторонами щодо розподілу спадкового майна. 19.01.2017 дана ухвала суду скасована Апеляційним судом Черкаської області, а справа направлена на новий розгляд.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа: служба у справах дітей ЧМР у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05.07.2017 апеляційну скаргу - задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.05.2017 у даній справі скасовано. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за № 1-488 від 12.02.2003 видане державною нотаріальною конторою на 3/4 частки АДРЕСА_3 на імя ОСОБА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки в. № 82 в буд. № 31 по вул. Рябоконя в м.Черкаси. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.07.2017 відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа : служба у справах дітей ЧМР про визнання свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області.

Зупинено виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 05.07.2017 до закінчення касаційного розгляду.

Позивач вважає заповіт від 03.10.1997 недійсним, а тому звернулась до суду з зазначеним позовом.

Аналіз обставин справи свідчить, що між сторонами існує спір щодо дійсності заповіту, укладеного 03.10.1997 на ім'я відповідача. Визначаючи дію даного заповіту суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.534 ЦК 1963р. кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт є одностороннім правочином, який направлений на реалізацію волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належними йому майновими правами. Отже, заповідач необмежений у способі реалізації такого права.

Статтею 544 ЦК 1963р. передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Отже, за умови дотримання належного порядку і форми посвідчення заповіт, складений пізніше автоматично скасовує повністю або частково попередній заповіт.

Разом з тим, дійсність заповіту підтверджується дотриманням вимог закону щодо дотримання форми його оформлення. Статтею 541 ЦК 1963р. передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Нотаріальна форма посвідчення заповіту є обовязковою, а тому з огляду на положення ч.1 ст.47, ч.2 ст.48 ЦК 1963р. недодержання такої форми має наслідком недійсність такого заповіту.

Судом встановлено, що заповіт на ім'я відповідача складений і зареєстрований у Мельниківській сільській раді і був посвідчений секретарем сільської ради.

Відповідно до ст.37 Закону України від 02.09.1993р. №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон №3425-ХІІ) у населеному пункті, де немає нотаріуса, нотаріальні дії здійснюються посадовими особами виконкомів сільських, селищних рад згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994р. №22/5 (далі Інструкція).

Відповідно до п.2 Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» передбачено повноваження посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у посвідченні заповітів, а не однієї посадової особи, і при цьому набуття цих повноважень, окрім належністю до вказаного виконавчого органу місцевого самоврядування, у законі нічим додатково не обумовлені.

В той же час положення п. 2 Інструкції, яка є підзаконним актом, а тому, відповідно до принципу верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, не може обмежувати зміст закону, який має вищу юридичну силу, про наявність повноважень на посвідчення заповіту у кожного із членів виконавчого комітету.

Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.07.2016 по справі № 335/6053/15-ц.

Листом від 28.12.2016 № 1372 Мельниківська сільська рада Чигиринського району Черкаської області повідомила, що виконавчим комітетом цієї ради дійсно було посвідчено заповіт ОСОБА_3 від 03.10.1997, а також те, що він зареєстрований в журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету 03.10.1997 за № 48.

Пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої та практика Європейського Суду з прав людини, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Згідно листа сільської ради від 07.04.2017 № 390/02-28 на сьогоднішній день секретар сільської ради згідно своєї посадової інструкції складає та посвідчує заповіти, а згідно листа цієї ж ради від 22.03.2017 № 314/02-28 посадова інструкція секретаря сільської ради, яка діяла в 1997 році, не зберіглася. Також сільська рада повідомила, що рішення щодо покладення на когось відповідних повноважень на даний час відсутні на постійному зберіганні.

Відповідно до п. 18 Інструкції нотаріальне посвідчення заповітів та доручень, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів.

Вказані дії були здійснені секретарем Мельниківської сільської ради, що підтверджується обома примірниками заповітів, на яких дані реквізити, а саме підпис секретаря сільської ради та відтиск гербової печатки сільської ради, наявні.

Згідно п. 19 Інструкції всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій.

Вказані дії також були здійснені, що підтверджується витягом з журналу для реєстрації нотаріальних дій.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що факт не зазначення прізвища та ініціалів секретаря не спростовує волі спадкодавця та посвідчення заповіту секретарем сільської ради.

Суд не бере до уваги твердження позивача щодо підписів ОСОБА_3 в заповітах, що відрізняються, оскільки позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу того, що заповіт підписаний не самою ОСОБА_3, а якоюсь іншою особою.

В тому числі суд не може взяти до уваги твердження позивача щодо відсутності реєстрації оскаржуваного заповіту в спадковому реєстрі, оскільки оскаржуваний заповіт був складений 03.10.1997, а Інструкція доповнена пунктом 40-1 на підставі Наказу Міністерства юстиції № 33/5 від 07.04.2005, а тому на момент складення оскаржуваного заповіту даної норми і, як наслідок, необхідності реєстрації в спадковому реєстрі заповіту не було.

Також це стосується і наказу Міністерства юстиції України від 17.10.2000. А тому, невнесення заповіту посадовими особами органу місцевого самоврядування до відповідних реєстрів у звязку зі змінами законодавства, не може бути підставою для припинення дійсності заповіту, який був належним чином складений відповідно до чинного на момент його складення законодавства.

Що стосується твердження позивача про необхідність обовязкового направлення до архіву заповіту, посвідченого посадовою особою органу місцевого самоврядування, то воно також є помилковим та не ґрунтується на нормах права.

Відповідно до п. 21 Інструкції примірники всіх нотаріально посвідчених заповітів чи доручень залишаються у справах виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів. Тому суд не вбачає обовязку секретаря направляти відповідний примірник заповіту до архіву.

Щодо строку позовної давності судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Судом не може бути взято до уваги твердження позивача ОСОБА_1, що вона дізналася про даний заповіт лише 13.12.2016, оскільки це спростовується наступним.

Так, 25.10.2001 померла ОСОБА_3, яка 01.04.1997 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла ОСОБА_1.

03.10.1997 ОСОБА_3 склала новий заповіт, посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, який відповідно скасував попередній заповіт.

При цьому ОСОБА_1 на підставі скасованого заповіту отримала свідоцтво про право на спадщину за № 1-448 від 12.02.2003 в зв»язку з чим відповідач ОСОБА_2 21.02.2005 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з відповідною позовною заявою щодо оскарження спадкових прав ОСОБА_1, у звязку чим було відкрите провадження по цивільній справі № 2-1476/05, в якому ОСОБА_1 була відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 особисто була присутня у судових засіданнях та приймала участь в розгляді справи № 2-1476/05, зазначене підтверджується: повідомленням суду від 28.03.2005 про розгляд справи № 2-1476/05 11.04.2005, з яким була направлена відповідна позовна заява ОСОБА_2 з додатками, що підтверджується повісткою; поштовою квитанцією про направлення цінного листа від 30.03.2005 № 3622093; описом цінного листа від 30.03.2005, в який вкладено відповідне повідомлення суду та позовна заява; повідомленням про вручення особисто ОСОБА_1 цінного листа № 362093; розпискою ОСОБА_1 від 14.04.2005 щодо повідомлення про розгляд справи № 2-1476/05 29.04.2005 о 10 год. 00 хв.; заявою ОСОБА_1 від 14.04.2005 року щодо направлення їй кореспонденції за адресою: АДРЕСА_4; розпискою ОСОБА_1 від 29.04.2005 щодо повідомлення про розгляд справи № 2-1476/05 10.05.2005 о 14 год. 00 хв.; заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 29.04.2005 року щодо відкладення розгляду справи № 2-1476/05 для підготовки мирової угоди; заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди по справі № 2-1476/05 від 10.05.2005; протоколом судового засідання по справі № 2-1476/05 від 29.04.2005.

Також обставини щодо безпосередньої участі ОСОБА_1 у розгляді даної справи були встановлені апеляційним судом Черкаської області та викладені в ухвалі апеляційного суду Черкаської області від 27.12.2016 по справі № 22-ц/793/3007/16, яким було поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.05.2005 по справі 2-1476/05.

Зазначені відомості вказують, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про заповіт ОСОБА_3 від 03.10.1997 ще з 2005 року, а тому суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 пропущено трирічний строк оскарження заповіту від 03.10.1997.

Відповідно до ст. 75 та ч. 1 ст. 80 ЦК У PCP позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові.

На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 47, 48, 71, 75, 76, 80, 534, 541, 544 ЦК 1963р., ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77, 79, 80-83, 95, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Повний текст рішення буде проголошений через 10 днів, а саме 15.05.2018 о 15.30.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий: ОСОБА_8