Номер провадження: 22-ц/785/3101/18
Номер справи місцевого суду: 496/1998/17
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 5,67 га, з них ріллі 5,67 га, розташованої за адресою: Одеська область, Біляївський район, Нерубайська сільська рада, масив №4, ділянка №14, укладений 13.10.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, НОМЕР_2, посвідчений 30.10.2007 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за №1782 та зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 5,67 га, з них ріллі 5,67 га, розташованої за адресою: Одеська область, Біляївський район, Нерубайська сільська рада, масив №4, ділянка №14.

Свої вимоги мотивував тим, що 04.12.2006 року між ОСОБА_3. та ОСОБА_2 було укладено договір серії BEI № 978084, згідно якого ОСОБА_3 зобов'язується продати, ОСОБА_2 зобов'язується купити земельну ділянку площею 5,67 гектарів, розташовану на території Нерубайської сільської ради, Біляївського району, Одеської області, мас. № 4, ділянка № 14, та укласти в майбутньому договір купівлі продажу всієї земельної ділянки на умовах встановлених цим договором (попередній договір купівлі-продажу). Згідно п. 3 договору, продаж буде здійснено за 2 440 833,10 гривні, що за курсом НБУ на день підписання цього договору складає 483 333,00 долари США. Відповідно до п. 4 договору, ОСОБА_2 зобов'язується всю суму, вказану в п.3 сплатити до 09 лютого 2007 року, та підписати договір купівлі продажу вищевказаної земельної ділянки, а ОСОБА_3 зобов'язується продати та підписати договір купівлі-продажу, вказаної в цьому договорі земельної ділянки до 09 лютого 2007 року. Відповідно до п. 6 договору ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 гроші в сумі 168 331,65 гривень, що за курсом НБУ на день укладення цього договору складає 33 333,0 доларів США в рахунок купівлі-продажу земельної ділянки. До цього часу основний договір купівлі продажу не укладений з вини ОСОБА_3 Вона постійно переносила укладення основного договору. Спочатку говорила, що втратила правовстановлюючі документи на земельну ділянку, потім уникала зустрічі у нотаріуса. За місцем реєстрації не проживала, так як її там постійно не було. Але постійно давала обіцянку, що основний договір купівлі-продажу вона укладе, так як отримала грошові кошти за земельну ділянку. На початку червня 2017 року ОСОБА_3 зізналася позивачеві, що провела відчуження даної земельної ділянки на користь третьої особи. 30.10.2007 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_5 договір дарування серії BEO № 325283, згідно якого подарувала останньому земельну ділянку(кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, Нерубайська сільська рада, масив № 4, ділянка № 14, площею 5,67 га, з них 5,67 га ріллі. Тобто, ще в 2007 році було проведено відчуження спірної земельної ділянки без відома позивача, хоча за попереднім договором купівлі-продажу ОСОБА_3 взяла кошти з позивача та постійно переносила укладення основного договору придумуючи нові причини. Тобто, зобов'язання укладення основного договору вона з себе не знімала. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач на позові наполягав та просив його задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти позову, при цьому посилались на письмову заяву (а.с.74-76), а також просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити у позові.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, 22.12.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд неправильно застосував позовну давність, в подальшому доводи апеляційної скарги містять нове обґрунтування позовних вимог, які не були предметом розгляду та дослідження судом першої інстанції.

В судове засідання у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з'явився, надав клопотання про те, що він просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв'язку з тим, що стан його здоров'я різко погіршився і він буде перебувати на лікуванні в м. Києві, однак, при цьому надав до свого клопотання лише копію додаткової угоди між ним та адвокатом від 11.05.2018 року про дострокове припинення дії договору про надання правової допомоги. Жодного належного та допустимого доказу свого стану здоров'я та поважності причини неможливості явки в судове засідання ОСОБА_2 не надав, у зв'язку з чим колегією суддів було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню а в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити за недоведеністю та безпідставністю виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

04.12.2006 року між ОСОБА_3. та ОСОБА_2 було укладено договір серії BEI № 978084, який за своєю суттю є попереднім договором, згідно якого ОСОБА_3 зобов'язується продати, ОСОБА_2 зобов'язується купити земельну ділянку площею 5,67 гектарів, розташовану на території Нерубайської сільської ради, Біляївського району, Одеської області, мас. № 4, ділянка № 14 (а.с.6).

Згідно п. 3 договору, продаж буде здійснено за 2 440 833,10 гривні, що за курсом НБУ на день підписання цього договору складає 483 333,00 долари США.

Відповідно до п. 4 договору, ОСОБА_2 зобов'язується всю суму, вказану в п.3 сплатити до 09 лютого 2007 року, та підписати договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, а ОСОБА_3 зобов'язується продати та підписати договір купівлі-продажу, вказаної в цьому договорі земельної ділянки до 09 лютого 2007 року.

Відповідно до п. 6 договору ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 гроші в сумі 168 331,65 гривень, що за курсом НБУ на день укладення цього договору складає 33 333,00 доларів США в рахунок купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно з п.12 цього Договору зобов'язання, встановлене цим договором, припиняється, якщо договір купівлі - продажу вказаної в цьому договорі земельної ділянки, не укладений протягом строку, вказаного у п.4, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні, пропозицію про його укладення.

Тобто, як зазначено вище, зобов'язання припиняється разом із припиненням попереднього договору, а саме 09 лютого 2007 року.

30.10.2007 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_5 договір дарування серії BEO № 325283, згідно якого подарувала останньому земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, Нерубайська сільська рада, масив № 4, ділянка № 14, площею 5,67 га, з них 5,67 га ріллі (а.с.8).

Посилання позивача ОСОБА_2 на недійсність правочину щодо укладання договору дарування від 30.10.2007 року нічим не обґрунтоване та не підтверджено доказами, також суд першої інстанції правильно не погодився із твердженням позивача про те, що про своє порушене право він нібито дізнався на початку червня 2017 року, а до цього часу основний договір купівлі продажу не укладений з вини ОСОБА_3, оскільки вона постійно переносила укладення основного договору, спочатку говорила, що втратила правовстановлюючі документи на земельну ділянку, постійно уникала зустрічі у нотаріуса, за місцем реєстрації не проживала, так як її там постійно не було, але постійно давала обіцянку, що основний договір купівлі-продажу вона укладе, так як отримала грошові кошти за земельну ділянку, оскільки вказане твердження не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, суду не було надано належного та допустимого доказу з цього приводу та було спростоване поясненнями представника відповідачів у судовому засіданні, а також поясненнями ОСОБА_3, які були оформлені нотаріально (а.с.115).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та обґрунтованими.

В той же час, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи в позові за цих підстав, суд першої інстанції послався на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності, адже як вбачається із матеріалів справи, 04 грудня 2006 року був укладений нотаріальний попередній договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в цьому Договорі ОСОБА_3 зобов'язалася продати, а ОСОБА_2 купити земельну ділянку площею 5,67 гектарів, яка розташована на території Нерубайської сільської ради, Біляївського району, Одеської області, мас. №4, ділянка № 14, та укласти в майбутньому договір купівлі-продажу всієї земельної ділянки до 09 лютого 2007 року.

Згідно з п.12 вище зазначеного вище попереднього Договору від 04.12.2006 року, зобов'язання, встановлене цим договором, припиняється, якщо договір купівлі - продажу земельної ділянки, не укладений протягом строку, а саме до 09 лютого 2007 року. З 09.02.2007 року позивач знав про порушення свого права, однак протягом 10 років не звертався до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності, так як представник відповідачів в судовому засіданні заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а позивач не надав суду доказів поважності пропуску строків.

Повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції фактично зазначив і про недоведеність позову та його безпідставність, а також про пропуск строку позовної давності, що є взаємовиключними обставинами для відмови у позові.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В статті 214 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час винесення рішення суду першої інстанції) зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 215 ЦПК України (в редакції яка діяла на час винесення рішення суду першої інстанції) передбачено, що рішення суду складається з:

1) вступної частини із зазначенням:

часу та місця його ухвалення;

найменування суду, що ухвалив рішення;

прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді);

прізвища та ініціалів секретаря судового засідання;

імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі;

предмета позовних вимог;

2) описової частини із зазначенням:

узагальненого викладу позиції відповідача;

пояснень осіб, які беруть участь у справі;

інших доказів, досліджених судом;

3) мотивувальної частини із зазначенням:

встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин;

мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

4) резолютивної частини із зазначенням:

висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково;

висновку суду по суті позовних вимог;

розподілу судових витрат;

строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен був у відповідності до вимог вказаної вище ст.215 ЦПК з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли право або охоронюваний законом інтерес позивача не порушені, суд повинен був відмовити в позові з підстав його необґрунтованості.

Така правова позиція також була викладена у п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», в якому зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач та ОСОБА_3 не мали змоги укласти основний договір купівлі продажу, так як до цього часу діє встановлений законодавством України мораторій на відчуження земель сільськогосподарського значення, виходячи з наступних підстав.

Так, в своєму позові ОСОБА_2 зазначав тільки ті обставини, що основний договір купівлі продажу земельної ділянки не був укладений лише з вини ОСОБА_3, оскільки вона постійно переносила укладення основного договору, спочатку говорила, що втратила правовстановлюючі документи на земельну ділянку, постійно уникала зустрічі у нотаріуса, за місцем реєстрації не проживала, так як її там постійно не було, але постійно давала обіцянку, що основний договір купівлі-продажу вона укладе. (абз.2 позовної заяви а.с.2). при цьому жодного посилання на неможливість укладання договору купівлі продажу у зв'язку з наявністю мораторію на відчуження земельних ділянок позивач у своїй позовній заяві не наводив.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.15 попереднього договору від 04.06.2006 року «зміна умов Договору або внесення доповнень до нього можливі за згодою сторін шляхом оформлення у письмовій формі, які стають невід'ємною частиною цього Договору та набувають чинності з дати їх підписання Сторонами та нотаріального посвідчення». Позивач не надав жодного доказу того, що він бажав змінити умови Договору або внести до нього будь-які доповнення щодо продовження терміну його виконання, щодо пропозиції по сплаті решти суми.

Більш того, колегія суддів також зазначає, що станом на час укладання попереднього договору, тобто на 04.12.2006 року діяла наступна редакція п.15 Перехідних положень розділу Х Земельного Кодексу України:

«15. Встановити, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Пункт 15 розділу X доповнено абзацом згідно із Законом N 3415-IV ( 3415-15 ) від 09.02.2006 Пункт 15 розділу X із змінами, внесеними згідно із Законом N 2059-IV ( 2059-15 ) від 06.10.2004 »

Станом на день припинення вказаного вище попереднього договору від 04.12.2006 року, а саме станом на 09.02.2007 року вже діяла наступна редакція цього пункту перехідних положень розділу Х Земельного Кодексу України:

«15. До 1 січня 2008 року не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується з 1 січня 2008 року за умови набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, визначивши особливості обігу земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Пункт 15 розділу X із змінами, внесеними згідно із Законами N 2059-IV ( 2059-15 ) від 06.10.2004, N 3415-IV ( 3415-15 ) від 09.02.2006; в редакції Закону N 490-V ( 490-16 ) від 19.12.2006 ».

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав, а саме у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2017 рокускасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Повне судове рішення складено 29.05.2018 року.

Суддя Р.Д. Громік