Справа № 493/1058/17
Провадження № 2/493/34/18
30 травня 2018 року м. Балта Одеської області
Балтський районний суд Одеської області у складі:
головуючого-судді Тітової Т.П.
за участю секретаря Сирота О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Балта цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням, діями і бездіяльністю органів досудового слідства і прокуратури,
Представники учасників судового процесу:
від позивача ОСОБА_1: ОСОБА_2 по договору від 18.02.2013 року та по довіреності від 10.01.2018 року,
від відповідача - Генеральної прокуратури України: ОСОБА_3 по довіреності № 05/3-116-17 від 15.12.17 року,
29.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Балтського районного суду з позовом до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням, діями і бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури.
17.06.2013 року йому було повідомлено про підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.
З 07.02.2012 року по 21.02.2013 року він дійсно працював в ОФ ТОВ «Атланта-Він» на посаді торгового представника. В період роботи йому часто затримували виплату заробітної плати, посилаючись на те, що у підприємства важке матеріальне становище. В січні 2013 року він почав вимагати від керівництва підприємства повного розрахунку і виплати заборгованості по заробітній платі і заявив, що в іншому випадку буде звертатися до прокуратури.
На його неодноразові прохання виплатити йому заборгованість по заробітній платі від керівництва ТОВ «Атланта-Він» відповіді не було. Але через деякий час голова служби безпеки підприємства ОСОБА_4 заявив про те, що у позивача є заборгованість перед підприємством, тому ніяких виплат йому проводити не будуть, а навпаки щодо нього порушено кримінальне провадження.
Через деякий час його дійсно було викликано до слідчого та було пред`явлено підозру. Обвинувальний акт направлявся до суду, а після його повернення судом прокурор прийняв рішення у формі постанови від 19.08.2017 року про закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 та п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України.
На протязі всього періоду досудового слідства на нього постійно здійснювався психологічний тиск, йому погрожували арештом, позбавленням волі, конфіскацією всього майна. В сім`ї почались сварки і скандали, у нього були часті нервові стреси, в результаті чого сім`я була на межі розлучення.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2017 року дана справа була розподілена на суддю Наумчак Л.І.
Ухвалою суду від 30.06.2017 року провадження у справі відкрито та призначено до попереднього розгляду на 13.07.2017 року.
18.07.2017 року від відповідача - Державної казначейської служби до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.
Ухвалою суду від 16.11.2017 року задоволено самовідвід головуючого у справі судді Наумчак Л.І.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2017 року визначено головуючого суддю Тітову Т.П.
Ухвалою суду від 21.11.2017 року справа була призначена до попереднього розгляду на 04.12.2017 року.
11.01.2018 року від відповідача - Генеральної прокуратури України до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позову позивача відмовити повністю у зв`язку з безпідставністю вимог.
Ухвалою суду від 11.01.2018 року відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України (в ред. ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року) постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 26.01.2018 року.
25.01.2018 року від відповідача - Генеральної прокуратури України до суду надійшов відзив на позовну заяву.
31.01.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 16.02.2018 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду на 28.02.2018 року.
19.04.2018 року в судовому засіданні представником позивача був наданий уточнений позов, в якому зменшено розмір стягнення на користь позивача матеріальної і моральної шкоди з загальної суми 266400 грн. на суму 178364 грн.
Представник відповідача - Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, та які не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, які б свідчили про факт завдання йому моральної шкоди. Як вбачається зі змісту постанови від 19.08.2017 року, кримінальне провадження було закрито внаслідок відмови потерпілого від обвинувачення, оскільки представник потерпілого до органів досудового розслідування та до суду не з'являвся, що позбавило можливості з'ясування його позиції щодо підтримання обвинувачення, а кримінальне провадження за злочином, передбаченим ч. 2 ст. 191 КК України, може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого. У вказаній постанові не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення та незаконного арешту майна. Вищенаведені обставини, свідчать про відсутність правових підстав для виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог закону.
В судове засідання відповідач - Державної казначейської служби не з`явився, просить розглянути справу у його відсутності та подав заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні позову позивача у повному обсязі. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів про визнання дій працівників незаконними, які дають право на відшкодування шкоди. Крім того, казначейство не є учасником спірних відносин.
Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали учать у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.
Підставою для внесення відомостей до ЄРДР була письмова заява директора ОФ ТОВ «Атланта-Він» ОСОБА_5, що надійшла до Балтського РВ ГУМВС України в Одеській області 22.02.2013 року (а.с. 99).
17.06.2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України (а.с. 100-106).
Обвинувальний акт від 09.09.2013 року з реєстром матеріалів досудового розслідування направлявся до суду (а.с. 107-115), який був повернутий прокурору для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.
Повторно обвинувальний акт від 31.07.2015 року (а.с. 116-121) направлявся до суду, а після його повернення судом прокурором було прийнято рішення у формі постанови від 19.08.2017 року кримінальне провадження закрите на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (а.с. 33-38).
Постановою від 30.08.2017 року арешт, накладений ухвалою слідчого судді Балтського районного суду Одеської області від 21.06.2013 року на майно ОСОБА_1, а саме на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 скасовано (а.с. 96-97).
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Як зазначено у даній процесуальній нормі учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявність певної дії. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Докази, що подаються сторонами повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявлених вимог як стосовно спричинення йому з вини відповідача матеріальної і моральної шкоди так і її розміру.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Положенням ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду».
Ч. 1 ст. 2 цього Закону передбачено право на відшкодування шкоди в розмірах і порядках, передбачених цим Законом, яке виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчинення кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з п. 1, 5 ч. 1 ст. 3 вищезазначеного Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Аналіз вказаних статей ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду» свідчить про те, що право на відшкодування шкоди виникає в разі встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку. Крім того, право на відшкодування шкоди виникає в разі закриття кримінального провадження лише за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Таким чином, законодавець визначив спеціальні випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями чи бездіяльністю, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Визначення поняття моральної шкоди та способи її відшкодування і визначення розміру наведені у ст. 23 ЦК України.
Згідно п. 1 і п. 2 ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї.
На підтвердження факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивач посилався на те, що внаслідок дій відповідача він зазнав душевних страждань, які він отримав внаслідок незаконних дій, а також в додаткових зусиллях, які йому необхідно було приймати для організації свого життя.
Позивач пов`язує своє право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди із встановленими постановами прокурора, проте, з аналізу наведених норм слідує, що зазначені рішення не є тими рішеннями, за наслідками яких виникає право на відшкодування моральної шкоди.
Винесення зазначених постанов прокурором не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність робітників правоохоронних органів або прокуратури порушували його законні права та інтереси та заподіяли позивачу матеріальної та моральної шкоди.
Виходячи із змісту ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду» закриття кримінального провадження внаслідок відмови потерпілого від обвинувачення не передбачає право на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог цього Закону.
Інших належних і допустимих доказів на підтвердження: факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності бездіяльності слідчого або прокуратури, факту наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначених органів та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивачем суду не надано.
З огляду на це, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягають, у зв`язку з їх недоведеністю.
Оскільки у задоволені позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено, то підстави для стягнення судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної незаконним рішенням, діями і бездіяльністю органів досудового слідства і прокуратури відмовити.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Балтський районний суд Одеської області до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 05.06.2018 року.
СУДДЯ: