АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/815/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 47 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Заячківка» на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Заячківка» про стягнення збитків, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що відповідно до рішення Заяківської сільської ради від 27.02.2001 року №5 позивачу надано у власність земельну ділянку площею 3,06 га, яка розташована в адміністративно-територіалих межах Заяківської сільської ради Христинівського району Черкаської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР №16-06-1990.

Згідно договору оренди земельної ділянки від 11.06.2007 року №348, зареєстрованого 07.12.2007 року у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», належна позивачу земельна ділянка була передана в оренду СТОВ Агрофірма «Заячківка» строком на 5 років до 07.12.2012 року.

15 жовтня 2012 року у звязку із закінченням строку дії договору ОСОБА_3 повідомила СТОВ Агрофірму «Заячківка» про те, що вона не буде продовжувати договір, оскільки має намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку.

Листом СТОВ Агрофірма «Заячківка» від 05.11.2012 року повідомило позивача про неможливість дострокового розірвання договору, оскільки у звязку з укладенням додаткової угоди строк оренди землі згідно договору становить 10 років (тобто до 2017 року).

На доводи ОСОБА_3, що додаткову угоду вона не укладала, відповідач протиправно продовжував використовувати належну їй земельну ділянку до 20.09.2013 року.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 18.07.2013 року, залишеного без змін ухвалами апеляційного суду Черкаської області від 11.09.2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.11.2013 року визнано додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 18.10.2010 року, укладену між ОСОБА_3 та СТОВ Агрофірма «Заячківка» недійсною та скасовано її державну реєстрацію.

З огляду на викладене, позивач вказує, що даними судовими рішеннями підтверджено факт незаконного зайняття та використання в 2013 році СТОВ Агрофірма «Заячківка» належної позивачу земельної ділянки розміром 3,06 га та спричинення внаслідок цього збитків, оскільки вона була позбавлена можливості посіяти на вказаній земельній ділянці соняшник та отримати дохід.

Згідно акту комісії з опрацювання та комплексного вирішення питань з визначення заподіяних збитків ОСОБА_3 від 24.03.2017 року, затвердженого головою Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області ОСОБА_4, встановлено розмір відшкодування заподіяних їй збитків у вигляді недоотриманого прибутку з площі 3,06 га на основі виробничих показників СТОВ Агрофірма «Заячківка» за 2013 рік в сумі 14517 грн.

Проте, відповідач вказані виплати не здійснив до цього часу.

Більше того, позивач вказує, що внаслідок несвоєчасного повернення земельної ділянки та невиплати неодержаного доходу, СТОВ Агрофірма «Заячківка» їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 10 000 грн., що на думку позивача, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Завдана моральна шкода, як вказує позивач, полягала в довготривалому перенесенню нею моральних переживань та душевних страждань у звязку з порушенням права власності на належну їй земельну ділянку.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з СТОВ Агрофірма «Заячківка» на її користь 14 517 грн. збитків від неодержаного доходу в 2013 році, внаслідок тимчасового зайняття товариством належної їй земельної ділянки та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 12 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з СТОВ Агрофірма «Заячківка» на користь ОСОБА_3 14517 грн. збитків від неодержаного доходу в 2013 році, внаслідок тимчасового зайняття товариством належної ОСОБА_3 земельної ділянки та 2 000 грн. моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі СТОВ Агрофірма «Заячківка», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги СТОВ Агрофірма «Заячківка», зазначає, що чинним законодавством передбачений порядок встановлення факту використання земельної ділянки відповідними документами, а саме актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства, протоколом про адміністративне правопорушення, приписом (з вимогою усунення порушення земельного законодавства), актом обстеження земельної ділянки. Проте дані документи не були надані позивачем до суду.

Крім того, на думку апелянта, обовязок повернення земельної ділянки виник лише після 11.09.2013 року після набрання законної сили рішенням Христинівського районного суду Черкаської області. При цьому зазначив, що фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припиняється лише на майбутнє, а не з моменту укладення, що відповідає правовому висновку ВСУ у справі 910/24844/14.

Крім того, апелянт вказує на відсутність його вини, оскільки він не бажав настання негативних наслідків для позивача, ним не здійснювалися протиправні дії, які б могли призвести до завдання збитків.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували її наміри самостійного обробітку земельної ділянки, а саме наявність власної техніки або договори, розрахункові документи тощо на обробіток ґрунту, закупівлю насіння, засоби для обробітку ґрунту.

Також апелянт зазначає, що суд надав неправильну оцінку акту комісії Христинівської РДА від 24.03.2017 року про визначення розміру збитків заподіяних ОСОБА_3, оскільки в силу законодавства і судової практики при самовільному зайнятті (протиправному використанні) земельної ділянки, а саме цим обґрунтовував свій позов позивача, не застосовується ст. 157 ЗК України.

Крім того, апелянт вважає незаконним висновок суду щодо відмови в задоволенні заяви про застосування строку позовної давності. Більше того, визначення строку перебігу позовної давності на 24.04.2017 року щодо моральної шкоди є безпідставними, оскільки акт комісії не стосується визначення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на доводи викладені нею в позовній заяві та вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням закону та у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги позивач вважає їх безпідставними, зокрема в частині абстрактності доходу, з огляду на наступне.

З вересня 2013 року вона самостійно здійснює обробіток земельної ділянки та вирощує на ній сільськогосподарську продукцію (пшеницю, соняшник тощо), що підтверджується довідкою Заячківської сільської ради від 23.10.2017 року №395 та показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Крім того, зазначає, що в 2013 році вона не проводила закупівлю соняшника, так як належну їй земельну ділянку відповідач продовжував використовувати до 20.09.2013 року, посіявши на ній ще наприкінці серпня місяця 2012 року ріпак, а тому позивач реально не могла провести її обробіток та здійснити посів соняшника.

Щодо решти доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 також з ними не погоджується та посилається на докази надані нею до позовної заяви та висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Згідно з вимогами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт самовільного використання земельної ділянки, яка належить позивачу, та крім того, неодержаний дохід у 2013 році внаслідок тимчасового зайняття її земельної ділянки, не є абстрактним, а реально міг бути нею отриманий, що підтверджується як довідкою сільської ради, так і показами свідків.

Щодо часткового задоволення відшкодування моральної шкоди позивачу на суму 2000 грн., то суд визначаючи такий розмір враховував глибину душевних та фізичних страждань ОСОБА_3, вимоги розумності та справедливості.

При цьому, відмовляючи у застосуванні строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що із заявою про визначення збитків внаслідок неодержаного доходу ОСОБА_3 звернулась до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області в червні 2014 року, а наявний акт комісії був складений та затверджений лише 24.03.2017 року, а з позовом до суду позивач звернулась 23.08.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно рішення Заячківської сільської ради від 27.02.2001 року №5 позивачу ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 3,06 га, яка розташована в адміністративно-територіальних межах Заячківської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

Право власності на вказану земельну ділянку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР №16-06-1190, зареєстрованого 30.03.2001 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Заячківської сільської ради за № 236.

Згідно договору оренди земельної ділянки від 11.06.2007 року №348, зареєстрованого 07.12.2007 року у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсах», належна позивачу земельна ділянка була передана в оренду СТОВ Агрофірма «Заячківка» строком на 5 років.

15.10.2012 року у звязку із закінченням строку дії Договору позивач повідомила СТОВ Агрофірму «Заячківка» про те, що вона не буде продовжувати вказаний договір, оскільки має намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку.

Листом СТОВ Агрофірма «Заячківка» від 05.11.2012 року позивачу надійшла відповідь про неможливість дострокового розірвання договору, оскільки у звязку з укладенням додаткової угоди строк оренди землі згідно договору становить 10 років.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 18.07.2013 року, залишеного без змін ухвалами апеляційного суду Черкаської області та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.11.2013 року визнано додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 18.10.2010 року укладеною між ОСОБА_3 та СТОВ Агрофірма «Заячківка» недійсною.

Скасовано державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 18.10.2010 року, проведену відділом Держкомзему у Христинівському районі №00533 від 08.07.2011 року.

Статтею 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди земельної ділянки орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обовязку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобовязаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Частиною 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Таким чином у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті не отримані доходи, які б могли бути реально отримані власником ділянки якби йому не чинилися перешкоди.

Відповідно до ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не повязаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, зокрема, юридичні особи, які використовують земельні ділянки. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а тому саме ним визначається розмір збитків власникам землі та землекористувачам.

Так, у відповідності до п. 1 вказаного Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у звязку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

На підтвердження розміру не отриманих доходів (заподіяних збитків), позивачем наданий Акт від 24.03.2017 року комісії з опрацювання та комплексного вирішення питань з визначення заподіяних збитків, в якому визначено, що розмір відшкодування заподіяних збитків у вигляді недоотриманого прибутку ОСОБА_3 з площі 3,06 га становить в сумі 14 517 грн.

Розмір збитків визначався відповідно до Порядку визначення і відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19 квітня 1993 року №284.

Відповідно до п. 3 вказаного Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

В якості належних та допустимих доказів упущеної вигоди надаються докази, які свідчать про реальні наміри власника обробити свою ділянку проведення закупівлі посівного матеріалу, укладення договорів на обробіток ділянки для висадження закупного посівного матеріалу або наявність у власника техніки для самостійного обробітку своєї земельної ділянки та інші аналогічні дії власника, які свідчать про підготовку до самостійного використання ділянки.

Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів покладає на позивача обовязок довести, що ці доходи не є абстрактними, а реально були б ним отримані в разі використання земельної ділянки. Позивач має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з елементів цивільна відповідальність не настає.

Позивач не надала до суду доказів укладення в 2013 році договору оренди спірної земельної ділянки з будь-якими іншими особами, а також доказів їх відмови від договору у звязку із неможливістю отримати обєкт оренди. Також нею не надано доказів про намір її власного використання землі під певні сільськогосподарські культури, зокрема під посів соняшника, по якій зроблено розрахунок збитків.

Крім того, рішення суду щодо визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною та скасування її державної реєстрації набрало законної сили 11.09.2013 року, за вказаний проміжок часу позивач отримати дохід від вирощування соняшника обєктивно не могла, так як протягом майже всього 2013 року вказаний позов розглядався в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції і тільки у листопаді 2013 року було ухвалено остаточне рішення у справі.

За вказаних обставин, позивач не довела розміру збитків (упущеної вигоди).

Довідка Заячківської сільської ради Христинівського району Черкаської області №395 від 23.10.2017 року про те, що позивач являється членом селянського господарства та з вересня 2013 року в неї в обробітку знаходиться вказана земельна ділянка не являється належним підтвердженням того, що вона мала намір посіяти саме соняшник на належній їй земельній ділянці і тільки протиправні дії відповідача перешкодили їй у реалізації вказаних намірів.

Більше того, покази свідків також не можуть підтвердити вказаних факт, так як не являються достовірним підтвердженням закупівлі позивачем посівного матеріалу, що може бути підтверджено лише письмовими доказами, такими як договорами на обробіток земельної ділянки (орання, посіву та збирання посівного матеріалу), а також на внесення добрив та інших робіт, які необхідні для вирощування сільськогосподарських культур.

Крім того, суд звертає увагу, що земельна ділянка позивача знаходиться в єдиному масиві з іншими земельними ділянками, при цьому ОСОБА_3 не надала до суду жодних доказів того, що нею вчинялися будь-які дії щодо визначення меж земельної ділянки та закріплення їх спеціальними знаками відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині застосування строку позовної давності, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини у справі в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Із заявою про визначення збитків внаслідок неодержаного доходу ОСОБА_3 звернулась до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області в червні 2014 року, наявний акт комісії був складений та затверджений лише 24.03.2017 року, а з позовом ОСОБА_3 звернулась до суду 23.08.2017 року, тобто строк позовної давності нею пропущено не було.

З огляду на те, що вимоги позивача в частині упущеної вигоди не знайшли свого належного підтвердження, а тому вимоги і щодо моральної шкоди заявлені ОСОБА_3 також не підлягають до задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, а тому рішення районного суду підлягає скасуванню в частині стягнення збитків від неодержаного доходу в 2013 році, у звязку з їх недоведеністю позивачем та стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Заячківка» задовольнити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 березня 2018 року скасувати в частині стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Заячківка» на користь ОСОБА_3 14517 грн. збитків від неодержаного доходу в 2013 році, внаслідок тимчасового зайняття товариством належної ОСОБА_3 земельної ділянки та 2000 грн. моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Заячківка» судовий збір в розмірі 1920 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 травня 2018 року.

Судді: