Справа № 544/138/17
Номер рядка звіту 26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м.Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н.В.,

за участю секретаря Киричевської В.М., Костенко Т.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Пирятин, розглянувши цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 "ПРИВАТБАНК" про розірвання кредитного договору та припинення зобов'язань,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі кредитного договору № б/н від 14.11.2007 відповідачу був наданий кредит у розмірі 5000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач за кредитним договором свої зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим станом на 31.12.2016 має заборгованість за договором в сумі 31919,97грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 4573,10грн, заборгованості по процентам за користування кредитом 25588,78грн, штрафу (фіксована частина) - 250грн, штрафу (процентна складова) 1508,09грн, які позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3, не погодившись з позовними вимогами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», подала зустрічний позов (а.с.127-133), в якому просила розірвати кредитний договір б/н від 14.11.2007, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нею. В обґрунтування позову вказала наступне. ОСОБА_4 в порушення положень ст.550 ЦК України неправомірно нараховував проценти на пеню та штрафи, а також незаконно підвищив процентну ставку в односторонньому порядку без письмового повідомлення кредитоотримувача у термін 7 днів із дати зміни процентної ставки. Також на анкеті-заяві від 22.04.2010 відсутня мокра печатка банку, що є порушенням ст.207 ЦК України. СМС-повідомлення, які направлялись банком на її номер мобільного телефону, не є доказом того, що її письмово повідомили про підвищення процентної ставки по кредиту. Крім того на Анкеті-заяві від 27.04.2010 стоїть не її підпис. Також підставою розірвання кредитного договору вважає те, що банк перед укладенням договору не надав їй розяснень щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту. У звязку з недотриманням банком обовязкових вимог законодавства, яке регулює права споживача у разі придбання ним продукції у кредит, відповідач отримав споживчий кредит, який не має споживчої властивості, так як у 2014 році вона втратила роботу. У разі не розірвання кредитного договору таке становище призведе до подальших порушень умов спірного кредитного договору з боку відповідача, а у позивача в такому випадку виникає можливість продовжувати нараховувати штрафні санкції, що значною мірою порушує принцип сторін договору. На підставі викладеного вважає, що істотні порушення спірного кредитного договору з боку позивача, які зазначені у зустрічній позовній заяві, завдає їй реальних збитків у розмірі, які намагається стягнути позивач, та значною мірою позбавляє на те, на що вона розраховувала при укладенні спірного договору, а саме: погашення кредиту та відсотків за рахунок своєї заробітної плати. Посилаючись також на Аналіз практики застосування судами ст.16 ЦК України, де зазначено, що припинення правовідношення застосовують, як правило, у разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх обовязків або неправомірного використання кредитором свого права, припинення правовідношення як спосіб захисту права на практиці найчастіше застосовується у разі розірвання договорів, просила розірвати спірний договір. Також вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, тому просила його застосувати.

Ухвалою суду від 14.09.2017 було відкрито провадження за зустрічним позовом та обєднано його до спільного розгляду з первісним позовом.

Представник позивача підтримав вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі, про що надав суду заяву. Крім того представник позивача надав суду письмові заперечення проти зустрічного позову (а.с.144-149), в яких просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнав, просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у зустрічному позові, та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Суду надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові. Крім того, не визнаючи розміру заборгованості за кредитним договором, представником відповідача було заявлено клопотання про призначення судово-економічної експертизи, яке судом було задоволено, та по справі була проведена вказана експертиза.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає первісний позов таким, що підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом установлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

14 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК", та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 5000грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов укладеного договору та ч.1 статті 634 ЦК України договір складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-14), Умов кредитування та ОСОБА_4, що підтверджується підписом відповідача у заяві (а.с.7).

На виконання вказаного кредитного договору відповідачці був наданий кредит у розмірі 5000грн. на видану їй кредитну картку, що нею не оспорюється.

У звязку з закінченням строку дії кредитної картки, виданої на підставі договору від 14.11.2007, 27 квітня 2010 року між сторонами також був укладений кредитний договір (а.с.53), відповідно до умов якого та ч.1 статті 634 ЦК України договір складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг (а.с.61-95), Умов кредитування та ОСОБА_4.

Доводи представника відповідача в тій частині, що ОСОБА_3 не ставила свій підпис на заяві-анкеті від 27.04.2010, не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються наданими як позивачем так і представником відповідача доказами, а також і поясненнями самого представника відповідача про те, що ОСОБА_3 27.04.2010 лише замовила кредитну картку, а отримала її лише 17.05.2010, та в цей же день 17.05.2010 ознайомлювалась з Умовами кредитування та підписувала їх, а також ОСОБА_3 користувалась кредитом та кредитною карткою, повертала кредитні кошти та відсотки по кредиту, здійснивши останній платіж 06.06.2014.

За змістом пункту 2.9 Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.04.2005 N 137 (у редакції, що діяла станом на квітень-травень 2010 року) кредитна лінія під операції з платіжними картками відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту (заборгованості або граничної суми) кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під платіжні картки, визначається договором між клієнтом та емітентом. Кредитування держателів платіжних карток у межах обраної емітентом кредитної схеми регламентується внутрішніми документами банку з питань кредитування та договором між клієнтом і банком-емітентом. Клієнт на власний розсуд або відповідно до умов договору (якщо кредит має цільовий характер) частково або в повному обсязі використовує впродовж строку його дії кредит і має зобов'язання повернути кредит та проценти за його користування на умовах, передбачених договором. Після виконання зобов'язань сторін або в разі розірвання (закінчення терміну дії) договору банк на вимогу клієнта зобов'язаний видати йому довідку про повернення платіжної картки, кредиту та процентів за ним. У разі несвоєчасного повернення боргу за кредитом, наданим клієнту для проведення операцій за платіжними картками, та сплати процентів (комісій) банк має право на застосування штрафних санкцій у розмірах, передбачених договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Отже, за кредитним договором від 27.04.2010 відповідачці була видана кредитна картка 791124 з терміном дії - 10/15 (а.с.155), оригінал якої був наданий представником відповідача у судовому засіданні та оглянутий судом.

Згідно п. 1.1.2.1.7 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених кредитним договором.

Відповідно до п. 1.1.2.1.8 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за договором, позичальник зобов'язується на вимогу ОСОБА_4 виконати зобов'язання з повернення кредиту (а тому числі простроченого кредиту і овердрафту), оплати винагороди ОСОБА_4.

Згідно п. 1.1.5.20 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити ОСОБА_4 штраф у відповідності до встановлених тарифів з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

У тарифах банку зазначено, що розмір штрафу при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, становить 250 грн. + 5 % від ціни позову.

В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання виконувала не у повному обсязі, передбачені умовами договору платежі вносила несвоєчасно, тому станом на 31.12.2016 за розрахунком позивача утворилась заборгованість за договором в розмірі 31919,97грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 4573,10грн, заборгованості по процентам за користування кредитом 25588,78грн, штрафу (фіксована частина) - 250грн, штрафу (процентна складова) 1508,09грн. (а.с.4-6).

Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом, а також заборгованості по процентам за користування кредитом суд зазначає наступне.

Статті 526, 527, 530 ЦК України передбачають, що зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Згідно зі ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю таку ж суму грошей у термін і в порядку, передбаченими договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання за договором не виконала, отриманий кредит не повернула, у звязку з чим у кредитора виникло право на захист своїх порушених прав шляхом стягнення з позичальника в судовому порядку заборгованості за кредитним договором.

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої другої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час отримання кредитної картки 17.05.2010) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Згідно із частиною третьою цієї статті умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

З огляду на вищенаведене банк не мав права в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку боржнику по кредиту, тому суд не приймає до уваги розрахунок процентів за користування кредитом, зроблений позивачем.

За клопотанням представника відповідача, який не погодився з розрахунком заборгованості, складеним ПАТ КБ «Приватбанк», була проведена судово-економічна експертиза (а.с.185-194).

Відповідно до висновку експерта №27 від 23.03.2018 розрахунок заборгованості за кредитними договорами, укладеними між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, не відповідає умовам кредитних договорів від 14.11.2007 та від 27.04.2010 в частині правильності нарахування відсотків за користування кредитними коштами. В ході проведення експертизи розрахунково встановлено, що розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором б/н від 14.11.2007 з урахуванням постійної початкової відсоткової ставки 36% станом на 31.12.2016 становить: 4573,10грн. заборгованість по основному кредиту; 4779,91грн. заборгованість за відсотками.

Дослідивши та оцінивши висновок експерта №27 від 23.03.2018 суд вважає його належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, тому саме він підлягає застосуванню при розрахунку загальної суми заборгованості. При цьому суд вважає за необхідне застосувати висновок експерта в частині розрахунку розміру заборгованості з урахуванням постійної початкової відсоткової ставки 36%, оскільки суд дійшов висновку, що банк не мав права в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку боржнику по кредиту.

За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитом в сумі 4573,10грн. та відсотки за користування кредитом у сумі 4779,91грн.

Відповідач та її представник просили застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Враховуючи, що відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки, тобто 10/15, останній платіж по кредиту здійснений відповідачем 06.06.2014, позивач звернувся до суду з вимогами 10.02.2017, тому строк позовної давності позивачем ні в частині стягнення кредитного ліміту, ні в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, не пропущений.

Таким чином підстав для застосування строків позовної давності не вбачається.

Стосовно вимог позивача в частині стягнення з відповідача штрафів у розмірі 250грн та 5% від ціни позову суд зазначає наступне.

З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно з ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Дослідивши та вивчивши умови кредитних договорів, укладених між сторонами по справі, а також Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, суд приходить до висновку що банк правомірно використав своє право на їх нарахування, оскільки Умовами надання банківських послуг передбачено їх нарахування, тому позовні вимоги в частині стягнення штрафів є обґрунтованими. Однак з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в сумі 9353,01грн., тому штраф (процентна складова) буде складати до стягнення 467,65грн (9353,01грн х 5%).

Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість за кредитним договором в наступному розмірі: 4573,10грн - заборгованість по тілу кредиту, 4779,91грн - нарахованих відсотків за користування кредитом, 250грн. - штраф (фіксована частина), 467,65грн штраф (процентна складова). Всього сума до стягнення складає 10070,66 грн. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимогст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 504,80грн з розрахунку: 10070,66грн х 1600грн / 31919,97грн = 504,80грн.

При цьому понесені ОСОБА_3 витрати, повязані з проведенням судово-економічної експертизи, в сумі 7500грн. (а.с.183), відповідно до положень п.3 ч.2 ст.141, ст.139 ЦПК України, слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог наступним чином. Враховуючи, що первісний позов задоволений на 31,55%, тому відповідач повинна нести витрати за проведену експертизу в сумі 2366,25грн. (31,55 % від суми 7500грн.), а різницю в сумі 5133,75грн. (7500грн. 2366,25грн.) необхідно стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3

Розглянувши вимоги відповідача ОСОБА_3 за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.

Оцінюючи спірні правовідносини в контексті ст.651 ЦК України та враховуючи встановлені обставини справи судом не встановлено істотного порушення договору з боку банку.

Посилання відповідача за зустрічним позов на те, що при підписанні кредитних договорів її не ознайомлювали з Умовами та Правилами надання банківських послуг, є недоведеними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності шкоди, завданої їй порушенням другою стороною договору, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що істотні порушення спірного кредитного договору з боку позивача, які зазначені у зустрічній позовній заяві, завдають їй реальних збитків у розмірі, які намагається стягнути позивач, та значною мірою позбавляє на те, на що вона розраховувала при укладенні спірного договору, а саме: погашення кредиту та відсотків за рахунок своєї заробітної плати, з огляду на те, що заборгованість за кредитним договором не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України.

Доводи ОСОБА_3 в тій частині, що у разі не розірвання кредитного договору таке становище призведе до подальших порушень умов спірного кредитного договору з її боку, а у позивача в такому випадку виникає можливість продовжувати нараховувати штрафні санкції, що значною мірою порушує принцип сторін договору, не є доказом істотного порушення договору з боку банку, а навпаки свідчить про істотне порушення умов кредитного договору з її боку як позичальника.

При цьому доводи відповідача про нарахування банком в односторонньому порядку підвищених відсотків за користування кредитними коштами взяті судом до уваги як заперечення відповідача щодо розрахунку заборгованості відсотків за користування кредитом, зробленого банком, та, як раніше суд вказав, що такі умови кредитного договору, укладеного між сторонами, є нікчемними. Однак такі доводи не є істотним порушенням умов кредитного договору з боку банку.

Всі інші доводи відповідача ОСОБА_3 за зустрічним позовом не є такими, що свідчать про істотні порушення умов кредитного договору банком.

З огляду на викладене суд вважає, що підстави для розірвання кредитного договору від 14.11.2007, укладеного між сторонами по справі, відсутні, тому в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст.2-13, 76-81, 139, 141, 258, 259, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором в сумі 10070 (десять тисяч сімдесят) гривень 66 копійок, яка складається з: 4573,10грн - заборгованість по кредиту, 4779,91грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500грн - штраф (фіксована частина), 467,65грн - штраф (відсоткова частина), а також стягнути судовий збір у сумі 504 (пятсот чотири) гривні 80 копійок, а всього стягнути 10575 (десять тисяч пятсот сімдесят п'ять) гривень 46 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_3 витрати, повязані із проведенням експертизи, в сумі 5133 (п'ять тисяч сто тридцять три) гривні 75 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 "ПРИВАТБАНК" про розірвання кредитного договору та припинення зобов'язань відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 05.05.2018.

Суддя Н.В.Нагорна