Провадження № 2/760/2575/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представників відповідача - Мельника О.С., Ільїнової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства »Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати недійсним укладений з відповідачем Генеральний договір про надання кредитних послуг № ВБ2798 від 18 березня 2008 року.

Посилається в позові на те, що 18 березня 2008 року між нею та ПАТ «Універсал Банк» був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL2798 та Додаткова угода № ВL2798/ К-1 до нього, згідно яких банк зобов'язався надати їй кредит у розмірі 110 000, 00 доларів США строком до 01 березня 2028 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року за її позовом було визнано недійсним абз. 1 п. 3.4 Додаткової угоди, відповідно до якої у разі часткового або повного дострокового погашення кредиту протягом перших п'яти календарних років з дати підписання цього Договору, вона, як позичальник, мала сплачувати банку винагороду у розмірі 1,5 % від суми дострокового погашення не пізніше дати дострокового погашення.

Зазначена винагорода має бути сплачена у гривні по курсу НБУ на дату сплати.

Підставою для визнання даного пункту недійсним були висновки суду про несправедливість умов договору в цій частині, тобто судом були застосовані вимоги ч.5 ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів».

Рішення суду набрало законної сили 20 березня 2017 року.

Крім того, відповідно до п. 2.5 Кредитного договору кредит надавався їй на придбання нерухомості, тобто на споживчі цілі, а тому в даних правовідносинах підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, включення абз. 1 п. 3.4 Додаткової угоди до умов договору, який визнано недійсним в судовому порядку, обмеження її права, як споживача, достроково погасити кредит, доводить факт здійснення банком нечесної підприємницької практики, що є введенням її в оману.

Крім того, обманом, як нечесну підприємницьку практику відповідача, вважає і ту обставину, що при достроковому погашенні кредиту їй, як споживачу, необхідно було сплатити 1 650 доларів США, а в перерахунку за валютним курсом це становить 42 900, 00гр.

При цьому мінімальна заробітна плата в Україні становить 3 810, 00гр., тобто вона, як споживач, повинна сплатити заробітну плату за 11 місяців доходу середнього українця.

Це позбавляє її можливості внаслідок сплати комісії за дострокове погашення кредиту задовольнити свої фізичні та моральні потреби протягом усього року.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

В подальшому, в додаткових письмових поясненнях до суду в обгрунутвання пред»явленого позову та його підстав посилалася, окрім рішення суду від 07 берерзня 2017 року про визнання недійсним пункту кредитного договору, також на те, що після укладення договору вона неодноразово зверталася до відповідача з заявами про уточнення та отримання Графіку погашення кредиту, за яким здійснюється безпідставне списання грошових коштів.

Крім того, Графік погашення заборгованості, який є Додатком №1 до Договору про надання кредитних послуг №ВL2798 від 18 березня 2008 року, було в односторонньому порядку змінено відповідачем без повідомлення її про це.

Відповідно до Графіка погашення від 18 березня 2008 року сума щомісячного платежу, починаючи з 01 липня 2008 року, становить 1 189, 57 доларів США і залишається незмінною до 01 березня 2028 року.

Всупереч наведеному, на підставі отриманого нею Графіка погашення від 10 лютого 2017 року, сума щомісячного платежу становить 1 345, 48 доларів США.

Виходячи з цього, вважає, що ігноруючи власні приписи, відповідач діяв всупереч правилам банку, а також законодавству про захист прав споживачів, що є доказом ведення нечесної підприємницької практики.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували.

Вважають, що уклавши договір, сторони прийняли на себе взаємні права та обов'язки.

Не заперечуючи визнання недійсним пункту 3.4 Додаткової угоди № ВЬ2798/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № ВГ2798 від 18 березня 2008 року, в той же час зазначили, що визнання його недійсним не впливає на інші положення договору та не зумовлює зміну інших положень оспорюваного договору.

Зазначають, що позивачка такий вплив та зв'язок з іншими положеннями оспорюваного договору не доводить та не підтверджує жодним доказом порушення її прав у розрізі вимог ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, зазначили, що при ухваленні рішення судом, на який посилається позивачка, поряд із іншим досліджувалися інші умови додаткової угоди, щодо яких судом зроблено висновки про їх дійсність.

Вважають також, що позивачкою не доведено умислу з боку банку на введення її в оману під час укладення оспорюваного договору, як і не зазначено, в чому саме полягає омана.

Зазначають також, що позивачка зверталася до суду з позовом про визнання незаконним збільшення відсоткової ставки до 13,5% річних за оспорюваним нею договором, однак рішенням суду від 11 листопада 2015 року в позові було відмовлено, тобто дії банку в цій частині були та є законними.

Крім того, представник позивача подав до суду заяву якою просить застосувати строк позовної давності до вимог позивачки.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

В пунктах 22, 23 ч.1 Закону зазначено, що споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком бо іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом встановлено, що 18 березня 2008 року між сторонами був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL2798, відповідно до умов якого банк надав, а позивачка отримала кредит у розмірі 110 000, 00 доларів США під 11,5 % річних зі строком повернення до 01 березня 2028 року.

В цей же день між сторонами також була укладена Додаткова угода № ВL2798/К-1 до нього.

Встановлено, що спори між сторонами з приводу укладеного договоду та додаткової угоди до нього, а також їх виконання, неодноразово були предметом судового розгляду.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 11 листопада 2015 року було відмовлено в позові позивачки про визнання незаконними дій відповідача при збільшенні відсоткової ставки за договором з з 11,5% до 13,5 % та зобов»язання банку здійснити перерахунок сплачених коштів за договором виходячи з базової ставки 11,5% річних.

Крім того, рішенням суду від 07 березня 2017 року в справі за позовом позивачки було визнано частково недійсним п. 3.4 Додаткової угоди № ВL2798/К-1 від 18 березня 2008 року до Генерально го договору про надання кредитних послуг № ВL2798, зокрема наступну його норму: «У разі часткового або повного дострокового погашення кредиту протягом перших п'яти календарних років з дати підписання цього Договору, позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1,5 % від суми дострокового погашення не пізніше дати дострокового погашення.

Рішення суду набрали законної сили.

/ а.с. 6 - 10; 12 - 13; 108 - 113 /

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Тобто, при укладенні договору сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладаючи правочин, сторони повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

З точки зору закону при вирішенні спору про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов»язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» та розділом 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, встановлено умови, яких мають дотримуватися кредитодавець та споживач перед укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Пунктом 2.4 Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що його кожний аркуш засвідчений підписом позивачки та представника банку, тобто при його укладенні вона ознайомилася з усіма істотними та іншими умовами договору.

Тобто, укладений сторонами кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивачка отримала кредит та зобов'язалась повернути його банку відповідно до умов Кредитного договору.

Умови договору сторонами виконувалися протягом 10 років.

За положеннями ч. 1, п.5 ч.2, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії а бо бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Тобто, з аналізу даної норми закону випливає, що введенням покупця в оману є дії, які змушують або можуть змусити споживача дати згоду на укладення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився, а агресивними вважаються дії, які фактично містять елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливають або можуть вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Які саме прояви нечесної підприємницької діяльності з боку банку існували при укладенні договору та застосовані до неї, якими саме діями відповідач змушував позивачку укласти Кредитний договір на умовах, викладених у ньому, та які саме дії, які в розумінні вимог ст.19 Закону можна було б вважати агресивними, і які впливають на законність укладеного договору, вчинив відповідач при його підписанні, позивачка в судовому засіданні не довела.

З врахуванням викладених вище висновків, суд вважає вимоги позивачки безпідставними.

Суд не приймає до уваги приведених позивачкою та її представником обґрунтувань нечесної підприємницької парктики, якою є, з їх точки зору, визнання судом недійсним п. 3.4 Додаткової угоди № ВL2798/К-1 від 18 березня 2008 року до Генерально го договору про надання кредитних послуг № ВL2798, виходячи з наступного.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини.

Свобода договору проявляється у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, позивачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов»язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Крім того, з точки зору ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Зі змісту рішення суду від 07 березня 2017 року вбачається, що п.3.4 додаткової угоди до Генерального договору про надання кредитних послуг був визнаний недійсним з підстав його несправедливості в порядку ч.5 ст.11, ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів».

В той же час, суд вважає, що застосування даної норми закону та визнання недійсним даного пукту договору судом не може тягнути за собою недійсності самого договору, тим більше з підстав ведення банком нечесної підприємницької практики.

Крім того, право банку змінювати розмір відсоткової ставки за настання певних умов визначено п.п.5.1, 5.2 Генерального договору і дані умови були узгоджені сторонами при його підписанні.

Законність цих дій банку підтверджено рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 11 листопада 2015 року.

Згідно з абз.2 п.3.4 Додаткової угоди у разі дострокового часткового погашення кредиту сума ануїтентного платежу підлягає коригуванню.

При цьому позичальник зобов»язаний підписати новий / скоригований /графік погашення кредиту. Якщо новий графік сторонами не підписано з будь-яких причин здійснення часткового погашення кредиту не звільняє позичальника від сплати чергового платежу, встановленого існуючим графіком.

Позивачка в судовому засданні зазначила, що вона навмисне сплачувала невеликі суми в дострокове погашення кредиту, а саме по 20 доларів США, з метою перевірки дій банку на предмет виконання умов договору в цій частині та після їх сплати неодноразово вимагала надати їй новий графік погашення кредиту.

Однак, відповідно до п.3.2.2 Генерального договору позичальник має право достроково погашати кредит за умови попередження про це банку шляхом подання відповідної заяви не пізніше ніж за 3 робочі дні до дати дострокового погашення.

Додаючи суду копії таких повідомлень та звернень з вимогою надати новий графік, позивачка в той же час не спростовувала, що завчасно, як це передбачено умовами договору, банк про це не попереджала.

/ а.с. 6 - 11; 45 - 48; 81; 96 - 97; 116 /

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, позивачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов»язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

З викладеного вище випливає, що саме позивачка при внесенні незначних сум на дострокове часткове погашення кредиту, діяла всупереч умовам укладеного та підписаного нею договору,без погодження такого погашення з банком, а тому такі дії не можуть бути підставою для висновків про нечесну підприємницьку практику банку.

Так, вище судом приведено поняття нечесної підприємницької практики та складові, які її харарктеризують.

Будь-яких доказів в обґрунтування своєї позиції в суді, окрім посилання на приведене вище рішення суду та неузгодженість питання про і які б відповідали вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України, та були достатніми для задоволення вимог позивачки, останньою суду не надано.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, виходячи з цих же складових, суд вважає, що спори між сторонами з приводу неузгодженості дій при внесенні позивачкою коштів з метою часткового дотрокового погашення кредиту не є підставою для висновків про нечесну підприємницькі практику відповідача, яка дає підстави для висновків, зазначених позивачкою, та недійсності договору з приведених при зверненні до суду мотивів.

Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст. 12 ЦПК України, а саме принципу змагальності, обґрунтування заперечень вимогам позивачки з боку відповідача, суд приходить до висновку, що надані позивачкою докази не є належним доказом пред'явленого нею позову у розумінні вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України, який би давав суду підстави для висновків про задоволення її вимог, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15,16, 202, 203, 215, 626, 627, ч. 1 ст. 628, 629, 638, ч. 2 ст. 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 травня 2018 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва