Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1592/18 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Є.У.№ 336/1699/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Шевченківський відділ реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою шляхом виселення та вселення і зняття з реєстрації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому зазначив, що 13.10.2016 року на підставі іпотечного договору він набув у власність квартиру АДРЕСА_1. Іпотекодавець ОСОБА_4 була повідомлена про необхідність звільнення спірної квартири до 29.12.2016 року, проте не тільки не звільнила квартиру, але й не знялася з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та володінні майном шляхом виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1, вселення ОСОБА_3, зняття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстрації місця проживання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Усунено ОСОБА_3 у перешкоді у користуванні та володінні квартирою АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_4, з квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 вселено у АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій зазначала, що спірна квартира була придбана не за кошти, позичені у ОСОБА_3, а тому на підставі ст.109 ЖК України вона не може бути виселена без надання іншого житла. Спірна квартира є її єдиним місцем проживання, іншого житла вона не має.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, у відзиві ОСОБА_3 зазначив, що за умовами договору іпотеки ОСОБА_4 зобов'язана звільнити іпотечну квартиру на вимогу іпотекодержателя без надання будь-якого житла. Оскільки у строки, передбачені договором позики, ОСОБА_4 борг не повернула, у відповідності з іпотечним застереженням право власності на предмет іпотеки перейшло до позикодавця і останній як власник житла вправі вимагати виселення попереднього власника.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 підтримала свою апеляційну скаргу. Зазначала, що кошти за договором позики від ОСОБА_3 вона не отримувала, на прохання друга її покійного чоловіка підписала у нотаріуса якісь документи. Що саме вона підписувала не пам'ятає, але її запевняли, що це формальність і квартира залишиться у неї.

Представник позивача не заперечував, що фактично гроші за договором позики ОСОБА_4 не отримувала, ці кошти надавалися іншій особі. Вважає, що ОСОБА_4 має вимагати повернення грошей від особи, якій фактично передавалася позика, а квартира повинна бути передана позикодавцю.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник спірного майна, мав право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю квартирою, у тому числі вимагати виселення іпотекодавця та, відповідно, наділений правом вселитися до належного йому житла.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на таке.

Встановлено, що 21 грудня 2012 року з метою забезпечення виконання зобов'язань, що виникли у ОСОБА_4 на підставі договору позики від 21 грудня 2012 року на суму 350 450 грн. остання передала в іпотеку ОСОБА_3 належну їй на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Вказана квартира належала відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2000 року.

13 жовтня 2016 року ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 грудня 2012 року.

Відповідач має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, фактично в ній проживає, іншого житла не має.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, у частині другій статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так й статті 109 ЖК України. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК України постійне житло має бути визначено в рішенні суду.

Аналіз правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення ОСОБА_4 підлягали застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України, яку суд першої інстанції не застосував.

Таким чином, особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки і придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-875цс15, від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, від 19 квітня 2017 року № 694/886/13-ц, від 21 жовтня 2015 року № 6-1033цс15.

Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи, що іпотечне майно було придбано не за рахунок отриманого кредиту позики, виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачеві іншого постійного жилого приміщення, про що мало бути зазначено в рішенні суду.

Проте, заявляючи вимогу, про виселення відповідача без надання їм іншого жилого приміщення, позивач всупереч вимогам ст. 109 ЖК України, та що й не врахував суд першої інстанції, в даному випадку правові підстави для виселення відповідача з іпотечного майна без надання іншого постійного жилого приміщення відсутні, така позовна вимога не могла бути задоволена, вказана позиція погоджується і з правовими позиціями Верховного Суду України.

Таким чином, є підстави для скасування рішення суду в частині виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, оскільки судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Доводи представника позивача про те, що за умовами договору іпотеки відповідачка зобов'язалася виселитися із іпотечної квартири без надання іншого житла, є неспроможними, оскільки такі умови договору суперечать вимогам житлового законодавства.

Апеляційний суд у визначенні справедливого рішення у цій справі керується статтею 2 ЦПК України, за змістом якої завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Суд першої інстанції під час розгляду справи повною мірою не виконав завдання цивільного судочинства, метою якого є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Таким чином, на підставі викладеного, судова колегія, частково погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що рішення суду попередньої інстанції підлягає скасуванню в частині виселення відповідачки з постановленням нового - про відмову у позові.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду відповідає вимогам закону, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2017 року по цій справі в частині виселення ОСОБА_4 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_4 без надання іншого житла відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 11 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: