Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 359/9648/16-ц

провадження № 61-553св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Борця Є. О., від 04 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Приходька К. П., від 22 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

05 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2014 року ОСОБА_6 уклала з ПАТ «Артем-Банк» кредитний договір на суму 190 000 грн зі сплатою

30% річних. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день ОСОБА_6 уклала з ПАТ «Артем-Банк» договір іпотеки, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 Цим же договором сторони обумовили іпотечне застереження, за яким, у випадку невиконання письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, ПАТ «Артем-Банк» мав право набути право власності на предмет іпотеки або продати його у власність іншій особі на підставі укладеного з нею договору купівлі-продажу. Уподальшому

ПАТ «Артем-Банк» відступив ТОВ «Арма Факторинг», яке, у свою чергу, відступило ОСОБА_4 право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.23 серпня 2016 року ОСОБА_4 уклав з позивачем договір купівлі-продажу квартири, за яким він відчужив у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. У спірній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 29 серпня 2016 року ОСОБА_3 надіслав відповідачу вимогу, в якій вимагав від

ОСОБА_5 протягом 30 днів звільнити квартиру та припинити реєстрацію його місця проживання у ній. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного виконання вказаних вимог, позивач просив суд виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 з наданням ОСОБА_5 для його постійного проживання кімнату у квартирі АДРЕСА_4 у

м. Борисполі Київської області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 04 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не дотримався порядку, передбаченого статтею 40 Закону України «Про іпотеку», та не повідомив відповідача про добровільне виселення.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що позивач, не дотримавшись процедури, передбаченої статтею 40 Закону України «Про іпотеку», передчасно звернувся до суду з позовом про виселення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу вимоги про виселення, що не може свідчити про порушення, невизнання або оспорювання прав і свобод позивача.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 15 грудня 2017 року,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що неотримання письмової вимоги відповідачем не може позбавити іпотекодержателя права звернення до суду з вимогою про виселення, оскільки такий спосіб захисту передбачений Законом України «Про іпотеку».

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Під час розгляду справи суди встановили, що 05 лютого 2014 року

ОСОБА_6 уклала з ПАТ «Артем-Банк» кредитний договір на суму

190 000 грн зі сплатою 30% річних.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між ОСОБА_6 та ПАТ «Артем-Банк» укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

31 березня 2016 року між ПАТ «Артем-Банк» та ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір факторингу, згідно з яким ПАТ «Артем-Банк» відступив ТОВ «Арма Факторинг» право вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором від 05 лютого 2014 року.

19 квітня 2016 року між ПАТ «Артем-Банк» та ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого

ПАТ «Артем-Банк» відступив ТОВ «Арма Факторинг» право вимоги до

ОСОБА_6 за договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.

У той же день між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_4 укладено два договори відступлення прав вимоги, за якими ТОВ «Арма Факторинг» відступило ОСОБА_4 права вимоги за кредитним договором

від 05 лютого 2014 року та договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.

У розділі 5 договору іпотеки від 05 лютого 2014 року було обумовлено іпотечне застереження, зміст якого зводиться до того, що у випадку невиконання позичальником письмової вимогиіпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за кредитним договором у встановлений строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки на розсуд іпотекодержателя шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

23 серпня 2016 року між ОСОБА_4, який діяв на підставі іпотечного застереження, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Бориспільської міської ради від 17 грудня 2015 року №42-2-VII вулиця Ленінградська у м. Борисполі Київської області була перейменована на вулицю Соборну.

Згідно довідки КП «ЖРЕУ» від 28 жовтня 2016 року №1888 та довідки АДП УДМС України у Київській області у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_5

29 серпня 2016 року ОСОБА_3 надіслав відповідачу вимогу, у якій вимагав від нього протягом 30 днів звільнити спірну квартиру та знятися з реєстраційного обліку.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частинипершої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виходячи зі змісту зазначених норм, обов'язковість заявлення письмової вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не може залежати від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо вручення письмової вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року № 6-445цс15.

У порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи), апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не перевірив, що на момент звернення позивача до суду з позовом про виселення на спірну квартиру вже було звернуто стягнення на підставі іпотечного застереження шляхом його продажу позивачу, а обов'язковість письмового попередження мешканців про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, та дійшов помилкового висновку про передчасність та недоведеність заявлених позовних вимог.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-197цс16.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 просив виселити ОСОБА_5 зі спірної квартири з наданням йому іншого постійного житлового приміщення, зазначаючи, що він в інтересах відповідача уклав договір найму житла від 18 жовтня 2016 року, відповідно до якого останній отримав у найм кімнату загальною площею 18,2 кв. м у квартирі АДРЕСА_2. Однак, суди не надали оцінку вказаному договору, його відповідності вимогам чинного законодавства, проведенню сторонами дій, спрямованих на його виконання.

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Перевірка доводів заявника, пов'язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

При новому розгляді справи судам, поміж вищевказаного, необхідно враховувати, що відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В.Черняк