Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 727/3353/14-ц

провадження № 61-2740св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 жовтня 2016 року в складі судді Семенка О. В. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частку квартири.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 вересня 2006 року до 30 червня 2015 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 25 квітня 2008 року за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є спільною власністю подружжя. За спільною згодою сторін реєстрація права власності на квартиру здійснена на ім'я ОСОБА_5

ОСОБА_5 у добровільному порядку відмовляється укласти угоду про виділ часток у належній сторонам квартирі і не визнає, що їхні частки у праві спільної сумісної власності є рівними.

З урахуванням уточнених під час розгляду справи позовних вимог ОСОБА_4 просила визначити, що їхні частки в праві спільної сумісної власності на квартиру є рівними і складають по 1/2. Також просила припинити право спільної сумісної власності її та ОСОБА_5 на квартиру.

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування в шлюбі з ОСОБА_4 за її згодою 25 квітня 2008 року він придбав квартиру АДРЕСА_2. Квартира була придбана у ОСОБА_9 за 348 450,00 грн, що було еквівалентно 69 000,00 дол. США.

Разом з тим у пункті 4 договору купівлі-продажу зазначено, що за погодженням сторін продаж зазначеної квартири провадиться за 14 427,00 грн, що не відповідає дійсності.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просив визнати недійсним пункт 4 договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2008 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 1 червня 2016 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 жовтня 2016 року з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 7 жовтня 2016 року про виправлення описки позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено, що частки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 є рівними і становлять по 1/2.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 мотивоване тим, що спірну квартиру ОСОБА_5 придбав під час шлюбу з ОСОБА_4, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. Ураховуючи те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не встановлено домовленості щодо поділу квартири, частки сторін є рівними і становлять по 1/2.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_5 мотивоване тим, що надані ОСОБА_5 на обґрунтування позовних вимог докази не доводять факту вчинення будь-яких порушень при укладенні договору купівлі-продажу, які можуть бути підставою недійсності правочину.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_4

У частині відмови в позові ОСОБА_5 ухвалені у справі рішення не оскаржується та, відповідно, в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги і не надали оцінки доказам про те, що спірна квартира придбана за власні кошти ОСОБА_5 та за кошти його родини; квартира належить на праві власності іншій особі, ОСОБА_8

У березні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, підстав для їх скасування немає.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що з 24 вересня 2006 року до 30 червня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі. 25 квітня 2008 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1. За спільною згодою сторін реєстрація права власності на квартиру здійснена на ім'я ОСОБА_5

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за боргами.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Не знайшли свого підтвердження належними доказами також посилання на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_5, які отримані останнім за договором позики, оскільки відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Ураховуючи те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не встановлено домовленості щодо поділу квартири, частки сторін є рівними і становлять по 1/2 .

Суд касаційної інстанції вважає, що ухвалюючи судові рішення в межах заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, суди дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1, власником якої був ОСОБА_5 на момент подання позову, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому частки останніх у ній є рівними - по 1/2.

Доводи касаційної скарги про необхідність залучення ОСОБА_8 до участі в справі є необґрунтованими, оскільки прилюдні торги з реалізації спірної квартири, за результатом яких власником квартири стала ОСОБА_8, визнані недійсними рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 березня 2015 року, яке не оскаржувалося.

Право власності на квартиру, як на час подання позовної заяви, так і на час касаційного перегляду належить ОСОБА_5, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 8 квітня 2014 року (а. с. 96) та станом на 18 травня 2018 року, яка є загальнодоступною.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року в частині позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частку квартири залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик