Справа № 368/1542/17
Провадження № 2/368/78/18
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"20" квітня 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області

В складі:

Головуючий: суддя Закаблук О.В.

При секретарі: Широкоступ К.М.

Осіб, які беруть участь у справі:

Позивач: ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик Київської області в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності, набутої подружжям за час шлюбу, суд, -

В С Т А Н О В И В :

08.11.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності, набутої подружжям за час шлюбу, в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого:

- позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_1 право приватної власності на:

- позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2 - Шевченківського району Черкаської області, громадянином України, паспорт громадянина України серії СО 232374, виданий 22 жовтня 1999 року Московським РУ ГУ МВС України в місті Києві, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право приватної власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки: кадастровий номер :01:363:0025, яка розташована за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вул. Кулініченка, 7, цільове призначення, - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , площа, - 0,2479 га;

- 1/2 частину домолодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, буд. № 7, загальна площа 69,9 кв.м., житлова площа 34,2 кв.м.;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки: кадастровий номер :01:363:0025, яка розташована за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вул. Кулініченка, 7, цільове призначення, - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , площа, - 0,2479 га;

- 1/2 частину домолодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, буд. № 7, загальна площа 69,9 кв.м., житлова площа 34,2 кв.м.

08.11.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 1 ЦПК України для слухання даної справи був визнаний суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

13.11.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до слухання.

В судовому засіданні, яке відбулося 20.04.2018 року, позивач ОСОБА_1 вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви, підтримав, обгрунтовуючи своє рішення осбатвинами, які викладені в мотивуваьній частині позовної заяви, не заперечував проти заочного розгляду справи.

В судове засідання, яке відбулося 20.04.2018 року, відповідачка ОСОБА_2 не з»явилася вдруге поспіль, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення заочного рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 11 ЦПК «Заочний розгляд справи».

Згідно ст. 280 ЦПК України, - умови заочного розгляду справи:

1 Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

- відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

- відповідач не подав відзив;

- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, ползивач ОСОБА_1 не заперечував проти заочного розгляду справи, та не заперечував проти винесення заочного рішення.

Відповідачка ОСОБА_2 не з»явилася в судове засідання вдруге поспіль, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, відповідно, її неявку в судове засідання суд визнає як таку, яка є неповажною, не подала відзив на позовну заяву.

Згідно ст. 281 ЦПК України, - порядок заочного розгляду справи:

1. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

2. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст. 282 ЦПК України, - форма і зміст заочного рішення:

1. За формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Згідно ст. 283 ЦПК України, - повідомлення про заочне рішення:

1. Відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 272 ЦПК України, вручення судового рішення:

- учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.

Підсудність.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред»являються за місцемзнаходження майна або основної її частини.

Відповідно, так як предметом розгляду даної справи є нерухоме майно, яке розміщене на території Кагарлицького району, тобто, під юрисдикцією Кагарлицького районного суду Київськоїх області, то дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду загальної юрисдикції, першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії І-ОК № 223628 від 02.06.2017, 04 жовтня 1980 року між позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідачкою, - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, було укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 15 (копія міститься в матеріалах справи).

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 вересня 2017 року розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, який був зареєстрований Селищанською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області 04.10.1980 а.з. № 15 (копія міститься в матеріалах справи).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п. 22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 та 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю сторін по справі, після розірвання шлюбу між нами не досягнуто. За час спільного життя сторін в шлюбі було набуте майно, а саме:

- земельна ділянка: кадастровий номер :01:363:0025; місце розташування: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, 7; цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); площа 0,2479 га (витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку міститься в матеріалах справи);

- домоволодіння (житловий будинок), що знаходиться за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, будинок 7, загальна площа 69,9 кв.м., житлова площа 34,2 кв.м. (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 99789938міститься в матеріалах справи).

Відповідно до Висновку про вартість майна, ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 69,90 кв.м., який знаходиться за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, будинок 7 становить 323 154 грн. (копія міститься в матеріалах справи).

Згідно з Висновком про вартість майна, ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер :01:363:0025; місце розташування: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, 7; цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); площа 0,2479 га становить 80 558 грн (копія додається).

Всі правовстановлюючі документи на нерухоме майно оформлені на ім'я відповідачки, -ОСОБА_2. Незважаючи на той факт, що вищевказане нерухоме майно було зареєстровано на імя Відповідача (як одного з подружжя), це майно придбане під час шлюбу сторін.

Суд вважає, що у звязку з тим, що вищевказане нерухоме майно придбане під час шлюбу сторін, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу на засадах рівності часток кожного із подружжя, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності лише за Відповідачем порушує законні права та інтереси Позивача як співвласника такого майна.

Отже, за загальним правилом реєстрація шлюбу є підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно.

Слід зазначити, що шлюбний договір (контракт) між сторонами по даній справі не укладався.

Чітке розмежування правового режиму майна, набутого до та після реєстрації шлюбу дає можливість не лише максимально уникнути суперечок у разі розірвання шлюбу та поділу майна, але і забезпечує певну майнову незалежність кожного з подружжя в шлюбі.

Режим особистої приватної власності розповсюджується не лише на майно, набуте кожним з подружжя до реєстрації шлюбу, а й на деяке майно, набуте під час шлюбу. Найчастіше умови набуття такого майна міцно повязані з особою набувача.

Особистою приватною власністю є також майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Наприклад, особі було подаровано гроші, за які потім куплено автомобіль, будинок.

Проте, в даному випадку стороною відповідача, - відповідачкою ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів того, що даний автомобіль придбано за кошти, які відповідачка отримала в дарунок від третіх осіб, - отримала в дарунок від батьків, позичила у сторонніх осіб, тощо.

Відповідно, підстав для зміни правового режиму спірного майна з спільної сумісної власності на особисту приватну власність спірного майна, - немає, з огляду на ту обставину, що вищевказане нерухоме майно, яке є предметом спору в даній цивільній справі, було придбано під час шлюбу, в період, коли у сторін існували нормальні шлюбно сімейні стосунки, придбання, набуття спільного майна було спільним, обопільним бажанням подружжя, вартість спірного майна не збільшувалася в зв»язку з вкладенням коштів лише відповідачкою.

Окрім того, право власності позивача ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно гарантовано йому положеннями ст. 60 СК України, так як майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно, спірне майно по даній справі на підставі положень ст. 60 СК України є об єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім того, суд наголошує на тій обставині, що у сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, обовязок доказування зворотного покладається на того з подружжя, хто стверджує, що певне майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, відповідно, житловий будинок та земельна ділянка є майном, яке не виключене з цивільного обороту.

Обставина, що на час слухання справи, та на час винесення даного рішення сторони не перебувають у шлюбі, ніяким чином не впливає на правовий режим спільного майна, так як згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно, при розпорядженні майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, мають бути дотримані відповідні норми Цивільного кодексу України.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно, на підставі ст. 60 СК України позивач має право навизнання за ним в судовому порядку права власності на спірне майно, виходячи з рівності долей власності в такому майні.

В даному випадку, суд на підставі ст. 70 СК України вважає рівними частки сторін при поділіспірного майна, набутого під час шлюбу, зокрема, - житлового будинку та земельної ділянки.

Згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Так як даний спір сторонам не вдалося вирішити в позасудовому порядку, даний спір повинен бути вирішений судом шляхом винесення судового рішення.

Слід зазначити, що позивачем в даному випадку строки позовної давності не пропущені.

Також суд повторно наголошує на тій обставині, що у сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, обовязок доказування зворотного покладається на того з подружжя, хто стверджує, що певне майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Дійсно, в Постанові Верховного суду України від 02.10.2013 року у справі № 6- 79/цс/13, на яку також суд посилається, як на підставу обґрунтованості позову, була прийнята наступна правова позиція:

«Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою».

Дійсно, в Постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі № 6 38/цс/15, на яку також суд посилається, як на підставу обґрунтованості позову, вищевказана позиція була повторно викладена, однак з доповненням:

«Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Окрім того, в Постанові Верховного суду України від 02.10.2013 року у справі № 6- 38цс13 була прийнята наступна правова позиція:

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

- час набуття майна;

- кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, іцо джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, ці обставини встановлюються судом на загальних підставах та враховуючи безумовну необхідність у дослідженні відповідних доказів.

Проте, суд вважає, що, враховуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, позивач ОСОБА_1 не повинен доводити, що спірне майно придбано за спільні кошти, обов»язок щодо того, що спірне майно було придбане не за спільні кошти, а за її власні кошти, чи його вартість було істотно збільшено за рахунок її коштів, згідно презумпції спільної сумісної власності, повинна довести саме відповідачка, -ОСОБА_2, що зглядаючись на вищевикладені обставини справи, відповідачкою належними та допустимими доказами доведено не було.

Застосування судом норм процесуального права при винесенні рішення.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів.

Отже, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Внутрішнє переконання це сформоване під час розгляду справи уявлення судді про те, як слід вирішити спір. На нашу думку, внутрішнє переконання формується на психологічному рівні, коли суддя надає перевагу одній чи іншій стороні виходячи з фабули (обставин) справи та правових позицій сторін.

На внутрішнє переконання судді впливають життєвий досвід, громадська думка, не- процесуальний вплив, особисте ставлення до сторін. Тому внутрішнє переконання це категорія неправова.

Інші фактори, які зазначені у коментованій нормі (всебічне, повне, обєктивне та безпосереднє дослідження наявних у справі доказів) є базою для формування внутрішньогс переконання і обєктивним критерієм для його перевірки.

Усі докази є рівні між собою. Жоден доказ не має для суду наперед встановленогс значення. Однак це не означає, що усі докази мають однакове значення. Оцінка доказів як раз і полягає в тому, щоб визначитися, яким з них надати перевагу.

Оцінюючи докази, суд звязаний також і формальними правилами, які закріплені в ч. 3 коментованої статті. Суд зобовязаний оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 2 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 3 ст. І0 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд надає спірному нерухомому майну, - житловому будинку та земельній ділянці режим спільного сумісного майна, оскільки:

1) дане майно було набуте під час шлюбу;

2) кошти, за які було набуте таке майно (побудовано житловий будинок) є спільнии коштами, які належали подружжю;

3) житловий будинок та земельна ділянка були набуті для інтересів сім»ї, тобто, проживання в ньому сім»ї;

4) зважаючи на об»єктивні обставини справи, встановлені судом, зважаючи на презумпцію спільної сумісної власності подружжя, стороною відповідача, - відповідачкою ОСОБА_2 на думку суду не невадено достовірних доказів того, що спірне майно було придбано за кошти, які належать лише відповідачці, стороною відповідача, на думку суду, не надано достатніх доказів на підтвердження вищевказаної обставини, докази, які надані стороною відповідачки, не мають причинно наслідкового зв»язку, вони не погоджуються між собою, що, звісно ж, враховуючи принцип замагльності сторін, схиляє суд на позицію сторони позивача ОСОБА_1, та, відповідно, об»єктивно схиляє суд до вирішення судового спору шляхом винесення судового рішення про задоволення позову.

Суд вважає, що стороною відповідача не надано жодного доказу, який би відповідав критеріям належності та допустимості, їх взаємозв»язку, на підтвердження факту придбання спірного майна за кошти, які належали саме відповідачці, а не були спільними коштами подружжя.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Преамбулою, ч. 2 ст. 8, 21, ч.ч. 2, 3 ст. 22, ч.. 1, 3 ст. 24, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 41, ч. 1 ст. 55, 68 Конституції України, ст.ст. 179, 190, ч. 1 ст. 316 319, 321, 325, 328, 346, 347, 355, 368 370, 372, 386, 392 ЦК України, ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 3, 7, ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 21, 57, 59, 60, 61, 63, 65, 67 - 72 СК України, ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п.п. 1, 19, 22, 23 25, 30 ППВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеній в постанові по справі № 6 79 цс 13, правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеній в постанові по справі № 6 38 цс 15, рішенням Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1 18/2012, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності, набутої подружжям за час шлюбу, - задовольнити.

В порядку спільного майна подружжя визнати за:

- позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2 - Шевченківського району Черкаської області, громадянином України, паспорт громадянина України серії СО 232374, виданий 22 жовтня 1999 року Московським РУ ГУ МВС України в місті Києві, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право приватної власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки: кадастровий номер :01:363:0025, яка розташована за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вул. Кулініченка, 7, цільове призначення, - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , площа, - 0,2479 га;

- 1/2 частину домолодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, буд. № 7, загальна площа 69,9 кв.м., житлова площа 34,2 кв.м

- відповідачкою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянкою України, паспорт громадянки України серії СО 725031, виданий 06 вересня 2001 року Московським РУ ГУ МВС України в місті Києві, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право приватної власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки: кадастровий номер :01:363:0025, яка розташована за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вул. Кулініченка, 7, цільове призначення, - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , площа, - 0,2479 га;

- 1/2 частину домолодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Слобода, вулиця Кулініченка, буд. № 7, загальна площа 69,9 кв.м., житлова площа 34,2 кв.м.

Згідно ст. 284 ЦПК України:

- заочне рішення може буте переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

- заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

- строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

На підставі ч. 5 ст. 272 ЦПК України надіслати копію даного рішення сторонам по справі протягом двох днів з дня його складення.

Суддя: Закаблук О.В.