АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/329/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня2018 року місто Київ

справа № 753/23766/15

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Забари БогданаІвановича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Кириченко Н.О. у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року позивач звернувсядо суду з вказаним позовом,в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74,90 кв.м, житловою площею 43,50 кв.м на користь ПАТ «Альфа-Банк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №800000242 від 03.05.2007 року, яка станом на 03.05.2015 року становить 13367064,42 грн. та складається з: 2927449,53 грн. - заборгованості за кредитом, 1721112,90 - заборгованості по відсотках, 5697553,16 грн. - пені, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 нa час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В мотивування вимог посилався на те, що у зв'язку з невиконанням умов договору кредиту у відповідача утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» - Забара Б.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про звернення стягнення на предмет іпотеки з відстрочкою виконання рішення суду.

Вказував, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» посилався на те, що позивач вже скористався одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки передбачених ст.33 Закону України «Про іпотеку», оскільки є рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24.09.2013 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором, за яким вищевказане майно згідно іпотечного договору реалізується в примусовому порядку ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві та є також виконавчий напис нотаріуса №684 від 29.04.2013 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Зазначав, що відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» не заборонено захищати свої права шляхом звернення до суду, навіть якщо особа вже скористалася одним із способів захисту, а тому наявність виконавчого провадження з приводу предмета іпотеки не позбавлячє права позивача звернутися до суду загальної юрисдикції для захисту своїх прав шляхом стягнення на предмет іпотеки.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

У судове засідання сторони не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, у зв'язку з тим, що він 17 травня 2018 року буде приймати участь як представник у чотирьох судових засіданнях, які були призначені раніше.

Колегія суддів відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи та вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, оскільки доказів того, що останній перебуватиме у судових засіданнях у інших судах до клопотання не додано.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03.05.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №800000242, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 167500 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,25% річних, на строк до 03.04.2022 року.

02.03.2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №800000242 від 03.05.2007 року, а 03.12.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень №2/800000242 до кредитного договору №800000242 від 03.05.2007 року.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав відповідачу кредит у розмірі визначеному в договорі.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03.05.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №800000242-И, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ничипоренком О.В.

Згідно з п.3.1. іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є квартира, що складається із трьох кімнат, загальною площею 74,90 кв.м, житловою площею 43,50 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до п.3.3. іпотечного договору сторони оцінюють предмет іпотеки у 860884 грн., що по курсу НБУ станом на 03.05.2007 року становить 170472,08 доларів США. Оцінка предмету іпотеки визначена за згодою сторін з урахуванням висновку суб'єкта оціночної діяльності, наданого ТОВ «Сван Консалтинг» станом на 19.04.2007 року. Іпотекодавець підписанням цього договору підтверджує свою згоду з оцінкою предмету іпотеки.

Пунктом 6.1 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов'язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору; у інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з п.6.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься у п.6.3 цього договору.

02.03.2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору №800000242-И від 03.05.2007 року.

03.12.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень №2/800030026 до іпотечного договору №800000242-И від 03.05.2007 року.

Пунктом 11.5 договору про внесення змін і доповнень №2/800030026 до кредитного договору №800000242 від 03.05.2007 року, який було укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 03.12.2010 року передбачено, що сторони, реалізуючи свої права, що встановлені статтею 259 ЦК України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів, пені), тощо, становить 50 (п'ятдесят) років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до договору є договором про збільшення позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не виконувала належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого у відповідача перед ПАТ «Альфа-Банк» утворилася заборгованість.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача станом на 03.05.2015 року становить 635110,52 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 13367064,42 грн., яка складається із: 139092,17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.05.2015 року становить 2927449,53 грн. - кредитної заборгованості; 81775,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.05.2015 року становить 1721112,90 грн. - заборгованості по відсотках; 414242,96 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.05.2015 року становить8718501,99 грн. - пені.

Однак, беручи до уваги положення ст.266 та ч.2 ст.258 ЦК України позивач просив стягнути пеню за останній календарний рік перед зверненням до суду, що станом на 03.05.2015 року становить 270708,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.05.2015 року становить5697553,16 грн.

Згідно зч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів бере до уваги те, що боржник не виконав зобов'язання за кредитним договором, не погасив основний борг, нараховані проценти та пеню за кредитним договором, у зв'язку з чим банк має законні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, порушення боржником основного зобов'язання завдає збитків іпотекодержателю. У добровільному порядку відповідач не вживав заходів щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначене ст.610 ЦК України.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за останній календарний рік перед зверненням до суду, що станом на 03.05.2015 року становить 270708,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.05.2015 року становить5697553,16 грн., вказана сума значноперевищує розмір заборгованості за кредитом, який становить 4648562,43 грн.

Враховуючи, що на підтвердження розміру заборгованості пені позивачем надано розрахунок, підписаний уповноваженою особою та скріплений печаткою ПАТ «Альфа-Банк», колегія суддів вважає доведеним розмір заборгованості по пені.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник відповідача в судовому засіданні не надав доказів на підтвердження того, що у відповідача на час розгляду справи не існує заборгованості по договору, не спростував розрахунки заборгованості, надані позивачем.

Разом з тим, згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Конституційний суд України, у пункті 3 Рішення №7-рп/2013 у справі №1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

Враховуючи положення ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо балансу договірних прав та відносин та положення ч.3 ст.551 ЦК України, колегія суддів вважає вірним зменшити розмір пені з 5697553,16 грн. до 200000 грн., що відповідає загальним засадам цивільного судочинства, оскільки він значно перевищує розмір збитків.

А відтак, розрахунок заборгованості відповідача становить 4848562,43 грн., яка складається із: 2927449,53 грн. - кредитної заборгованості; 1721112,90 грн. - заборгованості по відсотках; 200000 грн. - пені.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.572 ЦК України, ст.1, ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленим іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь - якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку»уразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_2 направляв вимогу №61661-102 б/б від 22.07.2015 року про дострокове повернення кредиту.

Вказана вимога відповідачем виконана не була.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість за законність вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду як це передбачено умовами договору, ст.589 ЦК України та ст.33 Закону України «Про іпотеку».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач вже скористався одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки передбачених ст.33 Закону України «Про іпотеку», а тому позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки з відстрочкою виконання рішення суду задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 24.09.2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про внесення змін і доповнень №2/800030026 до кредитного договору №800000242 від 03.05.2007 року у розмірі 130396,46 грн. - заборгованість за кредитом, 20644,36 грн. - заборгованість за відсотками та 3720,34 грн. пені.

16.12.2013 року Новозаводським районним судом міста Чернігова видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 24.09.2013 року.

06.11.2014 року державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження №45339217 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Крім того, 29.04.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю. вчинено виконавчий напис №684 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

01.08.2013 року по вказаному виконавчому напису відкрито виконавче провадження №39284181.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.9, 37, 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст.3, 4 ЦПК України в редакції 2004 року).

Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04.09.2013 року №6-73цс13, від 11.10.2014 року №6-153цс14, від 09.09.2015 року №6-939цс15.

Враховуючи, що ОСОБА_2 неналежним чином виконує умови кредитного договору, станом на день розгляду справи рішення про задоволення вимог кредитора не виконано боржником, а тому правовідносини сторін кредитного договору не припинилися, боржник від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання не звільняється.

А тому, висновок суду першої інстанції, що оскільки позивач вже скористався одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки передбачених ст.33 Закону України «Про іпотеку», а відтак вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними, колегія суддів вважає помилковим.

Не є перешкодою для звернення позивача до суду з даним позовом також рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24.09.2013 року, яке не виконано.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом частини першої статті 39 цього Законув разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття цінияк форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо,беручи до уваги аналіз норм статей 38, 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-2284цс16 від 01.03.2017 року.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідачем ОСОБА_2 було заявлено клопотання про призначення по справі судової товарознавчої експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.09.2016 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про призначення судової товарознавчої експертизи було задоволено. Призначено у справі судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ.

Відповідно до Висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової будівельно-оціночної експертизи №14996/16-43 від 03.11.2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,90 кв.м, житловою площею 43,50 кв.м, яка належить на праві власності ОСОБА_2 станом на 01.11.2017 року становить 1370970 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки у розмірі 1370970 грн.

При цьому, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27.02.2018 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, було відхилено клопотання представника відповідача про призначення у справі повторної судової товарознавчої експертизи, оскільки висновок експертизи №14996/16-43 від 03.11.2017 року є обґрунтованим та не викликає сумнівів у його правильності.

Враховуючи викладене, вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є законними та обґрунтованими, а тому рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14.03.2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк».

Колегія суддів також враховує, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) від 03.06.2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Статтею 3 Закону зазначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (будуть нараховані) на таку основну суму заборгованості.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання.

Відтак, мораторій на стягнення майна, установлений Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року №6-57цс15.

Судом установлено, що відповідач отримав споживчий кредит в іноземній валюті, предмет іпотеки є постійним місцем проживання іпотекодавця, житлова площа не перевищує межу зазначену в законі.

Будь-які докази на підтвердження того, що відповідач має інше житло в матеріалах справи відсутні.

З урахування викладеного, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При цьому апеляційний суд враховує, роз'яснення, які викладені у п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, що у разі, якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка б підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не був зменшений.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 7673,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Забари Богдана Івановичазадовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2016 рокускасувати та ухвалити нове.

Позов публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотекизадовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» за кредитним договором №900000242 від 03 травня 2007 року в розмірі 4848562 грн. 43 коп., яка складається з:

2927449 грн. 53 коп. - кредитної заборгованості;

1721112 грн. 90 коп. - заборгованості по відсотках;

200000 грн. - пені,

звернути стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74,90 кв.м, житловою площею 43,50 кв.м, яка належить на праві власності ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки згідно Закону України «Про виконавче провадження» з початковою ціною продажу іпотеки у розмірі 1370970 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Десятинна, 4/6, судові витрати в розмірі 7673 грн. 40 коп.

Постанова суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: