Справа № 371/1223/17 Головуючий у І інстанції Поліщук А. С.
Провадження № 22-ц/780/2120/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 22.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2018 року м. Київ

Справа № 371/1223/17-ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

секретар судового засідання Шуляк Д.О.

позивач ОСОБА_4 ,

відповідач ОСОБА_5 (апелянт),

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Миронівського районного суду Київської області, у складі судді Поліщук а А. С., від 06 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_5 аліменти на її утримання у розмірі ј частки його заробітку (доходу) починаючи з дня подання заяви до досягнення дитиною трьох років.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають, спільного малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. На час звернення з позовом вона не працювала, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Через місяць після народження дитини, шлюбні стосунки, через ревнощі відповідача, та сімейні скандали фактично припинились та з часу залишення сімї відповідач матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, аліменти на її утримання в розмірі ј частки усіх видів доходів (заробітку) ОСОБА_5 починаючи із 21 вересня 2017 року до досягнення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку, тобто до 18 липня 2020 року( включно).

Вирішено питання розподілу судового збору.

ОСОБА_5 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з нього на утримання позивача аліменти в розмірі 1/8 частки усіх видів його доходів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що районним судом порушено норми матеріального і процесуального права. Зазначав, що суд не повно та всебічно зясував обставини справи і не врахував його матеріальне становище та заперечення проти позову.

Позивач рішення суду не оскаржила.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, відповідач до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони спору перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають спільного сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сумісне проживання вони припинили, відповідач проживає окремо від дитини та дружини і матеріальної допомоги на їхнє утримання не надає.

Позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідач проходить військову службу у Військовому інституті Київського національного університету імені ОСОБА_8 на посаді курсанта і отримує грошове забезпечення в середньому розмірі 7558,30 гривень.

Судовим наказом Миронівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частки усіх видів доходів (заробітку) ОСОБА_5 починаючи з 2 жовтня 2017 року до досягнення і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову районний суд виходив з того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, а заявлений позивачем розмір аліментів є обґрунтованим і справедливим.

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 84 Сімейного Кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Це право виникає лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка.

Розглядаючи спір, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 80, 81 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень на позов.

Правильним, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, являється і висновок районного суду про те, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, а заявлений позивачем розмір аліментів є обґрунтованим і справедливим.

Крім того, висновки районного суду, на думку колегії суддів, відповідають вимогам ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, що найкращого забезпечення інтересів дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм сімейного, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: