ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/4704/17

провадження № 22-ц/781/722/18

Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

ОСОБА_1 (суддя доповідач),

ОСОБА_2; ОСОБА_3

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

учасники справи: позивач ОСОБА_4;

відповідач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, яка представляє інтереси ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2018 року у складі судді Іванової Н.Ю. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного 138 м. Кропивницький.

В обґрунтування вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на забудову від 22 вересня 1977 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного 138 м. Кропивницький.

По вищевказаній адресі згідно довідки №188 про склад сімї, виданої 25 липня 2017 року квартальним комітетом № 30 Кіровського району м. Кіровограда зареєстровані, ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_5.

Але відповідач фактично з 2000 року не проживає за місцем своєї реєстрації, а мешкає разом з чоловіком ОСОБА_8 за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного 137 м. Кропивницький, що підтверджується довідкою № 189 про склад сімї та актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 25.07.2017 року.

Вважає, що донька добровільно змінила місце свого проживання та втратила відповідно до ст. 405 ЦК України право на користування вищевказаним житлом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_6, яка представляє інтереси ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Судом не враховано докази по справі, а саме довідку квартального комітету, акт складений головою квартального комітету, а також покази свідків, згідно яких відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з 2000 року, яке залишила в добровільному порядку. Позивач є інвалідом II групи, його дружина інвалідом І групи. Через реєстрацією відповідача мають складнощі при оформленні субсидії на комунальні послуги, позбавлені можливості отримати соціальні пільги. Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог встановивши факт спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ґрунтуючись лише на припущеннях.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційне провадження відкрито 04 квітня 2018 року. Розгляд справи призначено на 22 травня 2018 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_4 та його представника адвоката ОСОБА_6, а також пояснення відповідача ОСОБА_5, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, за наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_5, будь-яким чином обмежує право власності позивача та що наявні підстави вважати про її відсутність за місцем реєстрації понад термін передбачений законом.

Висновок суду першої інстанції, перевірений колегією суддів в межах доводів апеляційної скарги і встановлено про відповідність його обставинам справи, спірним правовідносинам.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 22 вересня 1977 року на підставі рішення Кіровоградської міської ради депутатів трудящихся від 11 лютого 1974 року № 296, видано в обмін договору купівлі-продажу від 05 липня 1973 року, свідоцтво про право власності на будинок з надвірними будівлями, який розташований в м. Кіровограді по вул. Пальміро Тольятті 138 (а.с. 6), яку згодом перейменовано на Гетьмана Сагайдачного.

Згідно довідки № 188 виданої 25 липня 2017 року квартальним комітетом № 30 Кіровського району м. Кіровограда, за адресою: м. Кропивницький вул. Гетьмана Сагайдачного 138 проживає ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_7. Дочка ОСОБА_5, зареєстрована з 2000 року, проте по вказаній адресі не проживає (а.с. 7).

З акту складеного 25 липня 2017 рокуголовою квартального комітету № 30 Кіровського району м. Кіровограда ОСОБА_9 виходить, що за адресою: м. Кропивницький вул. Гетьмана Сагайдачного 138, починаючи з 2000 року, ОСОБА_5 фактично не проживає, що додатково засвідчено сусідами: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с. 8).

Відповідач згідно довідки № 189 від 25 липня 2017 року квартального комітету № 30 Кіровського району м. Кіровограда, проживає з 2000 року без реєстрації за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного 137 м. Кропивницький (а.с.7).

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в суді першої інстанції підтвердили обставини, викладені у вищевказаному акті. Додатково зазначили, що до купівлі будинку № 137 по вул. Гетьмана Сагайдачного, дочка позивача разом зі своєю сімєю проживали ІНФОРМАЦІЯ_1. З батьківської домівки пішла сама, проте зараз часто між відповідачем та її батьком виникають сварки. Свідок ОСОБА_12 зазначила, що є сусідкою сторін, в 2006 році відповідач проживала ІНФОРМАЦІЯ_2, а не в 138. Коли чоловік ОСОБА_5 перебуває у стані алкогольного спяніння, відповідач вимушена ночувати у неї, оскільки батько не пускає її в свій будинок.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

За ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном.

В порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обовязок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, спірні правовідносини виникли між власником житла і особою, яка є членом його сімї, тому до вказаних правовідносин застосовуються положення статей 405 ЦК України.

Член сімї власника житла може бути позбавлений права користування житловим приміщення на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України у випадку безперервного непроживання в даному житлі понад один рік, лише при умові відсутності поважних причин.

Тобто, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України необхідно встановити дві обовязкові умови: по-перше, відсутність члена сімї понад один рік, а по-друге, його відсутність без поважних причин. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Доказами відсутності особи є акти складені представником балансоутримувача, квартальним комітетом, які підтверджують її відсутність за місцем реєстрації, складені в присутності не менше двох незацікавлених осіб на протязі року.

В підтвердження позовних вимог стороною позивача надано довідки № 188, № 189 та акт квартального комітету, які свідчать, що ОСОБА_5 починаючи з 2000 року фактично не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, що також додатково засвідчено показами свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.7-8).

В суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що ОСОБА_5 періодично ночує за місцем своєї реєстрації зі своїм онуком. А відповідач вказала, що в травні 2017 року прийшла до батьківського дому переночувати, батько її побив і вигнав. Це підтвердив і позивач.

Сторони не заперечували, що між ними фактично склались неприязні стосунки.

Будинок в якому на даний час проживає ОСОБА_5 не належить їй на праві власності, є також власністю батьків, іншого житла вона не має.

Доказів, які б свідчили про добровільне, безпричинне непроживання відповідача у будинку розташованому по вказаній адресі понад встановлений ст. 405 ЦК України строк, а також, що відповідач втратила інтерес до цього житла позивачем не надано. Як не надано й доказів того, що відповідач порушує його право власності.

Особа, яка вимагає визнання члена її сімї таким, що втратив право користування житлом повинна довести його відсутність за місцем реєстрації протягом року без поважних причин, тобто тягар доказування покладено саме на позивача.

Аналізуючи надані докази, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи не встановлено обставин відсутності відповідача ОСОБА_5 без поважних причин понад один рік в спірному будинку.

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_4 з 27.07.1969 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з матірю відповідача ОСОБА_7 (а.с.4). Будинок № 138 розташований по вул. Гетьмана Сагайдачного у м. Кропивницькому придбаний у період шлюбу.

Отже, в даному випадку діє презумпція права власності, оскільки положеннями ст. 22 КпШС, яка діяла на момент набуття права власності на будинок, передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності.

Правовий режим спільної сумісної власності визначається з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження власністю здійснюється за згодою всіх співвласників.

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке знаходиться у спільній сумісній власності, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Мати відповідача ОСОБА_7 згоди щодо визнання її дочки в судовому порядку такою, що втратила право користування житлом не надавала.

Із вищевказаним позовом до суду звернувся лише ОСОБА_4, його дружина вимог не заявляла і своє відношення про визнання дочку такою, що втратила право користування будинком не виказувала.

Враховуючи вищевикладене переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом повязувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які він посилався, не є достатніми для висновку про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем фактів порушення його прав, свобод та інтересів, виходячи з визначених ст. 2 ЦПК України завдань цивільного судочинства правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст.375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 368, ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка представляє інтереси ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 30.05.2018 р.

Суддя доповідач:

Судді: