Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 304/1423/15-ц

провадження № 61-5083св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_2 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року у складі судді Амаровича В. П. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Мацунич М. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору.

Позовна заява мотивована тим, що 28 грудня 2003 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі ними набуто автомобіль марки «Hyundai-Tucson 2.0 GLS 2WD», 2008 року випуску, який зареєстровано за ОСОБА_3

22 липня 2015 року вказаний автомобіль на підставі довідки-рахунку серії ААЕ062226 було перереєстровано на ОСОБА_2

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.

Посилаючись на те, що під час укладення між відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу у порушення вимог статей 60, 65, 70 СК України вона не надавала своєї згоди на відчуження майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1, змінивши під час розгляду справи позовні вимоги, просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Hyundai-Tucson 2.0 GLS 2 WD», 2008 року випуску, згідно з довідкою-рахунком серії ААЕ062226, виданою 22 липня 2015 року ТОВ «Автогруп», та повернути автомобіль попередньому власнику.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Hyundai-Tucson 2.0 GLS 2WD», 2008 року випуску, згідно з довідкою рахунком серії ААЕ062226, виданою 22 липня 2015 року ТОВ «Автомотогруп», і даний транспортний засіб повернуто попередньому власнику - ОСОБА_3

Вжитий ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на транспортний засіб марки «Hyundai-Tucson 2.0 GLS 2WD», 2008 року випуску, який належить ОСОБА_2, після набрання рішенням суду законної сили, скасовано.

Рішення районного суду мотивоване тим, що автомобіль марки «Hyundai-Tucson 2.0 GLS 2WD», 2008 року випуску, який є спільною сумісною власністю подружжя, було відчужено без згоди позивача, чим порушено її права як співвласника, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля відповідно до положень статей 215, 216 ЦК України є недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду та відхиляючи доводи відповідача, апеляційний суд зазначив про те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що автомобіль придбано ним за власні кошти, а тому не має підстав для застосування до спірних правовідносин положень пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 216 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили обставин у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та не застосували норму матеріального права, яка підлягала застосуванню.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 28 грудня 2003 року до 27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з довідкою-рахунком товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Авто-М» від 06 червня 2008 року № 000000561 ОСОБА_3 придбав автомобіль марки «Hyundai-Tucson 2.0 GLS 2WD», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

22 липня 2015 року товариством з обмеженою відповідальністю «Автомотогруп» спірний автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_2

Посилаючись на те, що автомобіль було відчужено без її письмової згоди, ОСОБА_1 просила суд визнати договір купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, з підстав, передбачених статтями 215, 216 ЦК України.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_2 знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Суди вищевикладеного належним чином не врахували, не звернули уваги на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя та дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають положенням статей 213, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), а тому відповідно до статті 412 ЦК України підлягають скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення автомобіля відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило