АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2018 року

м. Харків

справа № 640/16027/17

провадження № 22ц/790/1756/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування сторін):

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2 науково-виробниче підприємство «Обєднання «Комунар»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2017 року в складі судді Нев`ядомського Д.В.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Державного науково-виробничого підприємства «Обєднання Комунар» (далі ДНВП «Обєднання Комунар») про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що вона пропрацювала у відповідача з 27 вересня 1973 року, з 01 липня 1999 року працювала на посаді інженера по метрології П-ї категорії і була звільнена відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків.

У період з 1987 року по 1991 рік розмір її заробітної плати становив 230 руб. Однак в 1996 році при переведенні українських карбованців на гривні їй було занижено середню заробітну плату.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з ДНВП «Обєднання Комунар» на її користь різницю середнього заробітку за період з 1987 року по 2003 рік з урахуванням індексації.

22 листопада 2017 року ОСОБА_3 представник ДНВП «Обєднання Комунар» подав заперечення на позов.

Заперечення мотивовані тим, що в вересні 1996 року середній заробіток ОСОБА_1 складав суму в розмірі 109 грн. 08 коп. Однак при перерахунку заробітку з інших грошових одиниць у гривні середній заробіток позивача за 1996 рік склав суму в розмірі 89 грн. 30 коп. Вимога про перерахунок заробітної плати за 1996 рік не підлягає задоволенню у звязку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов не є доведеним, оскільки не вказано, які саме закони порушено відповідачем при переведенні рублів СРСР у карбованці України та згодом у гривню НБУ.

30 січня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у задоволенні її клопотання про виклик в судове засідання головного бухгалтера ДНВП «Обєднання Комунар» для пояснення обставин заниження середнього заробітку відмовлено; рішення суду першої інстанції не мотивовано, оскільки не містить обґрунтувань причин заниження середнього заробітку; судом не розглянуто всі її вимоги, оскільки заниження середнього заробітку підтверджується відповіддю на її звернення ОСОБА_4 пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 13 червня 2017 року № 5979/С-11.

21 травня 2018 року ДНВП «Обєднання Комунар» подало заперечення на апеляційну скаргу.

Заперечення мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі належним чином оцінених доказів.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 18 КЗпП України та статті 9 Закону України від 01 липня 1993 року № 3356-ХП (з наступними змінами) «Про колективні договори та угоди» (далі Закон № 3356-ХП) положення колективного договору є обовязковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства.

Згідно з частиною 2 статті 97 КЗпП України форми та системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм та гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, трудових договорів (стаття 5 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (з наступними змінами) «Про оплату праці» (далі Закон № 108/95-ВР).

Відповідно до статті 14 Закону № 108/95-ВР договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону № 3356-ХП.

Статтею 21 Закону № 108/95-ВР встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 з 27 вересня 1973 року перебувала у трудових стосунках з відповідачем, працюючи з 01 липня 1999 року на посаді інженера по метрології П-ї категорії, і була звільнена відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків.

Посилаючись на те, що у період з 1987 року по 1991 рік розмір заробітної плати становив 230 руб., однак в 1996 році при переведенні українських карбованців на гривні їй було занижено середню заробітну плату, ОСОБА_1 просила стягнути з ДНВП «Обєднання Комунар» на її користь різницю середнього заробітку за період з 1987 року по 2003 рік з урахуванням індексації.

Обставини щодо стягнення заробітної плати були предметом розгляду судів.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 30 листопада 2005 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати відмовлено.

Зокрема, в рішеннях зазначено, що нарахування та виплата заробітної плати позивачу проводилась у відповідності з займаною посадою та встановленим посадовим окладом. ДНВП «Обєднання Комунар» вже робився перерахунок і ОСОБА_1 була повністю виплачена заробітна плата, що підтверджується платіжними відомостями.

За правилами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 представник відповідача пояснив, що для перерахунку середнього заробітку суми за січень по серпень 1996 року переведено у гривні у співвідношенні 100 000 крб. = 1 грн. 00 коп. У вересні 1996 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 109 грн. 08 коп. Сума в розмірі 89 грн. 30 коп. це середня заробітна плата позивача за рік.

Враховуючи викладене, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що у задоволенні клопотання про виклик в судове засідання головного бухгалтера ДНВП «Обєднання Комунар» для пояснення обставин заниження середнього заробітку відмовлено не можуть бути прийняті до уваги з огляду на приписи частини 4 статті 82 ЦПК України.

Посилання на те, що рішення суду першої інстанції не мотивовано, оскільки не містить обґрунтувань причин заниження середнього заробітку, не ґрунтуються на законі. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 265 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не розглянуто всі вимоги позивача, оскільки заниження середнього заробітку підтверджується відповіддю на звернення позивача ОСОБА_4 пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 13 червня 2017 року № 5979/С-11, на висновки суду першої інстанції не впливають та зводяться до незгоди з судовим рішенням та з оцінкою доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 травня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

ОСОБА_5