Справа № 520/1733/18
Провадження № 2/520/3840/18
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.,
за участю секретаря Єгорової Н.Ю.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору
Перша Одеська державна нотаріальна контора,
про звільнення майна з-під арешту,
13 лютого 2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Перша Одеська державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту, в якому позивач просить суд: звільнити з-під арешту нерухоме майно квартиру №АДРЕСА_1, накладений на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24 червня 1996 року, зареєстрований Першою Одеською державною нотаріальною конторою 10 листопада 2008 року, реєстраційний номер обтяження: 8167515.
В обґрунтування вказаної позовної заяви позивач посилається на те, що у липні 2017 року помер її батько - ОСОБА_5, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за час життя нерухоме майно, а саме: квартиру № 3 в будинку №144/2 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі; квартиру № АДРЕСА_2; квартиру № АДРЕСА_1.
Позивачка зазначила, що спадкодавець заповіту не залишив, у звязку з чим, вона ОСОБА_1, як дочка, є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька - ОСОБА_5 Окрім неї, спадкоємцем першої черги за законом є син ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 відмовився шляхом подачі нотаріусу відповідної заяви.
Позивач стверджує, що у встановлений законодавством шестимісячний строк, вона звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа №39/2017, однак нотаріусом не було видано свідоцтво про прийняття спадщини за законом, та розяснено, що згідно з інформацією, отриманою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на квартири, що належали ОСОБА_5, померлому у липні 2017 року, накладені наступні обтяження:
- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 2387354, накладений на квартиру № 3, розташовану за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 144/2, на підставі ухвали б/н Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2005 pоку, зареєстрований 14.09.2005 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою;
- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 2387074, накладений на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, на підставі ухвали б/н Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2005 pоку, зареєстрований 14.09.2005 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою;
- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 8167515, накладений на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, на підставі ухвали б/н Київського районного суду м. Одеси від 24.06.1996 pоку, зареєстрований 10.11.2008 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою.
Позивач зазначає, що з метою усунення перешкод в оформленні своїх спадкових прав, вона звернулася до Одеського державного нотаріального архіву, де її було повідомлено, що за інформацією, яка міститься в матеріалах архівного фонду № 37, Першою Одеською державною нотаріальною конторою 28.06.1996 року дійсно було накладено арешт на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 24.06.1996 року. Відомості про зняття заборони в матеріалах справи відсутні.
При ознайомленні з вищевказаною ухвалою, як зазначає ОСОБА_1, їй стало відомо, що під час розгляду Київським районним судом м. Одеси спору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, в якості забезпечення позову ОСОБА_5 було заборонено Першій Одеській державній нотаріальній конторі, Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, Одеському бюро по обміну житловими приміщення видавати документи та проводити дії, пов'язані з вищевказаною квартирою. У виконання даної ухвали Першою Одеською державною нотаріальною конторою і було накладено арешт: реєстраційний номер обтяження: 8167515, а у 2008 році запис про це обтяження було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.
В подальшому, як зазначено позивачем, в результаті розгляду справи № 2-1752/96 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності, 03.07.1996 року було ухвалено рішення Київського районного суду м. Одеси, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_5, визнано за ним право власності на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, проте заходи забезпечення позову скасовані не були.
Також позивачка зазначила, що інші обтяження: № 2387354 та № 2387074 накладені на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2005 року, яка була постановлена під час розгляду судом справи № 2-6518/05 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2005 року засоби забезпечення позову були скасовані, вказані арешти накладені на квартиру №3, розташовану за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 144/2, та на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, були зняті, однак за життя ОСОБА_5 не звернувся до державного реєстратора з метою скасування записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. У звязку з чим, позивач зазначила, що питання щодо скасування обтяжень за № 2387354 та № 2387074 буде вирішено в досудовому порядку шляхом звернення до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Оскільки наявність обтяження - арешту нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 8167515, накладеного на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси б/н від 24.06.1996 pоку, зареєстрованого 10.11.2008 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою, є перешкодою для оформлення спадкових прав позивачем, ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05 березня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Одночасно судом було вирішено клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 про витребування доказів, яке задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 належним чином завірену копію спадкової справи №39/2017, заведеної до майна ОСОБА_5, померлого в липні 2017 року.
29 березня 2018 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 надійшли до суду витребувані документи на виконання ухвали суду від 05 березня 2018 року.
06 квітня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 позов підтримала та просила суд задовольнити, щодо розгляду справи в заочному порядку не заперечувала.
Представник третьої особи Першої Одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак 10 квітня 2018 року, 10 травня 2018 року надав до суду заяви, в яких зазначив, що просить суд розгляд справи провести за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини поважності неявки суд не повідомив.
Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Згідно з відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.25), ОСОБА_4 в місті Одесі та Одеській області зареєчтрованим чи знятим з реєстрації не значиться.
Частиною 11 статті 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.
Оскільки відповідач по справізареєстрованим чи знятим з реєстрації в місті Одесі та Одеській області не значиться, судом здійснювався виклик ОСОБА_4 шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
З урахуванням вищевикладеного, суд встановив, що відповідач ОСОБА_4 не зявився у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення, не повідомив про причини неявки.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_9 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача та представника третьої особи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09.05.1982 року народилась ОСОБА_10, про що 14 травня 1982 року складено відповідний актовий запис №898, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АИ №482976 (а.с.5). В графі відомості про матір вказано ОСОБА_11, в графі відомості про батька - ОСОБА_5.
22 липня 2005 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 був зареєстрований шлюб, про що зроблено актовий запис №549, у звязку з чим ОСОБА_10 змінила прізвище на «Паначьова». Вказаний шлюб був розірваний 21 квітня 2010 року, про що відділом запису актів цивільного стану міста Першоуральську Сердловської області Російської Федерації складено актовий запис №266, що підтверджується довідкою про укладення шлюбу №915 від 25 липня 2017 року та свідоцтвом розірвання шлюбу серії ІІ-АИ №507240 (а.с.6-7).
На підставі чого судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою - ОСОБА_5.
У липні 2017 року у віці 61 років помер ОСОБА_5, про що 27 липня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №7761, свідоцтво про смерть серії І-ЖД №503180 (а.с.4).
Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частиною 1 статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5, померлого у липні 2017 року, відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05 березня 2018 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 належним чином завірену копію спадкової справи №39/2017, заведеної до майна ОСОБА_5, померлого в липні 2017 року, яка надійшла до суду 29 березня 2018 року.
З матеріалів вказаної спадкової справи №39/2017, судом встановлено, що 10 серпня 2017 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5, померлого у липні 2017 року, звернулась його дочка ОСОБА_1.
10 серпня 2017 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 звернувся також син ОСОБА_5, померлого у липні 2017 року, - ОСОБА_6, з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5, померлого у липні 2017 року.
З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що крім зазначених осіб з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого у липні 2017 року, до приватного нотаріуса ніхто не звертався, інші спадкоємці першої черги відсутні.
Приватним нотаріусом було встановлено, що до спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5, померлого у липні 2017 року, входить належне останньому за час життя нерухоме майно, а саме: квартира № 3 в будинку №144/2 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі; квартира № АДРЕСА_2; квартира № АДРЕСА_1.
01 лютого 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було надіслано лист ОСОБА_1, в якому розяснено, що згідно з інформацією, отриманою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано арешт на майно спадкодавця - ОСОБА_5, померлого у липні 2017 року, а саме:
- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 2387354, накладений на квартиру № 3, розташовану за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 144/2, на підставі ухвали б/н Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2005 pоку, зареєстрований 14.09.2005 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою;
- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 2387074, накладений на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, на підставі ухвали б/н Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2005 pоку, зареєстрований 14.09.2005 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою;
- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 8167515, накладений на квартиру № 47, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 100, на підставі ухвали б/н Київського районного суду м. Одеси від 24.06.1996 pоку, зареєстрований 10.11.2008 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою.
Також у вказаному листі зазначено ОСОБА_1, що якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту, у звязку з чим розяснено ОСОБА_1 її право на звернення до відповідного окружного суду з метою зняття зазначених арештів на спадкове майно, з метою оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину.
З урахуванням вищезазначених обставин, оскільки позивачка позбавлена можливості оформити спадкові права на спадщину після смерті свого батька та отримати свідоцтво про право на спадщину, ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом про зняття арешту з квартири №АДРЕСА_1, накладеного на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24 червня 1996 року, зареєстрованого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 10 листопада 2008 року, реєстраційний номер обтяження: 8167515.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З наданої позивачем до суду Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №108932973 від 25.12.2017 року, судом перевірено та встановлено, що 10 листопада 2008 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою перенесено в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про обтяження арешт (архівний запис) на квартиру №АДРЕСА_1, накладений на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24 червня 1996 року, реєстраційний номер обтяження: 8167515.
Згідно з архівною довідкою Одеського державного нотаріального архіву Головного територіального управління юстиції в Одеській області за №108/01-18 від 19.01.2018 року, вказана установа повідомила, що за інформацією, яка міститься в матеріалах архівного фонду №37, Першою Одеською державною нотаріальною конторою 28 червня 1996 року дійсно було накладено арешт на квартиру №47 в будинку №100, розташованої по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24 червня 1996 року. Відомості про зняття заборони в матеріалах справи відсутні.
До вказаної довідки, Одеським державним нотаріальним архівом Головного територіального управління юстиції в Одеській області було додано належним чином завірену копію ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24 червня 1996 року, без зазначення номеру справи, відповідно до якої заборонено Першій Одеській державній нотаріальній конторі, Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, Одеському бюро по обміну житловими приміщення видавати документи та проводити дії, пов'язані з квартирою №47 в будинку №100 по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі.
З вказаної копії ухвали суду, вбачається, що її було постановлено Київським районним судом міста Одеси в рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності.
Судом також встановлено, що дійсно вказана справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності, перебувала на розгляді Київського районного суду міста Одеси за №2-1752/1996, за наслідком розгляду якої 03 липня 1996 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_1, укладений 14 січня 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_5 право власності на зазначену квартиру. Стягнуто з ОСОБА_4 державне мито на користь ОСОБА_5 в розмірі 76000000 крб.
Зазначене рішення суду набрало законної сили 15 липня 1996 року.
Згідно з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №488509.72.17 від 15.09.2017 року повідомлено, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи та записів в реєстраційній книзі №57 доп. під реєстр.№2297 стр.168, станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру №АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 03 липня 1996 року.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Наявність заборон на рухоме та нерухоме майно, є порушенням наведених вище прав власника нерухомого майна, гарантованих йому державою Україна.
Також суд зазначає, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.
Крім того, судом враховується, що згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.
Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.
Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.
На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що необхідність у накладеному арешті на квартиру №АДРЕСА_1, на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24 червня 1996 року, яка була постановлена в забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності, відпала, оскільки за наслідком розгляду вказаної справи, 03 липня 1996 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким визнано за ОСОБА_5 право власності на зазначену квартиру, на підставі якого за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на нерухоме майно, та на цей час зазначений арешт унеможливлює спадкоємцю ОСОБА_5, померлому у липні 2017 року, - ОСОБА_1 оформити спадкові права та свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру №АДРЕСА_1, у звязку з чим суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду з цим позовом є єдиним можливим способом захисту прав та інтересів ОСОБА_1 та скасуванням вказаного обтяження права та інтереси відповідача ОСОБА_4 жодним чином не порушуються.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, дослідивши усі наявні докази в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 81, 82, 84, 263-265, 267, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, п.п. 15.5 п.15 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України суд,
Звільнити з-під арешту квартиру №АДРЕСА_1, накладений на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 24 червня 1996 року, зареєстрованого 10 листопада 2008 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 8167515.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.