Справа №486/791/17 29.05.2018
Провадження №22-ц/784/764/18
Справа № 486/791/17 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/784/764/18
П О С Т А Н О В А

іменемУкраїни

29 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Колосовського С.Ю.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

без участі сторін та 3-ї особи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, яке ухвалене о 10 годині 27 хвилин 20 лютого 2018 року в приміщенні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області під головуванням судді Савіна О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

в с т а н о в и л а:

26 липня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Тривалий час вона та відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

За цей час вона ІНФОРМАЦІЯ_4 року народила сина ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року доньку ОСОБА_5, батьком яких є ОСОБА_3, про що зазначено у свідоцтвах про їх народження.

На день подачі до суду позовної заяви, сторони сумісно не проживали, позивач мешкає у належній їй двокімнатній квартирі № АДРЕСА_1, а відповідач - в кімнаті АДРЕСА_2 - того ж населеного пункту.

При цьому, кожен з них бажав піклуватися та утримувати дітей, а оскільки досягнути згоди щодо місця проживання дітей вони не змогли, то звернулися за вирішенням цього питання до органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради.

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 01 березня 2017 року № 63 визначено, що ОСОБА_4 буде проживати разом з матір'ю, а ОСОБА_5 - з батьком. До такого висновку вони прийшли, вивчивши матеріальний стан сторін, забезпеченості житлом, їх участь в догляді та вихованні дітей, а також, враховуючи особисту прихильність тих до кожного із батьків, здатність батьків забезпечити належне виховання дітей.

Вважаючи, що таким рішенням фактично буде розірвано сімейні стосунки між братом і сестрою, що піде їм на шкоду, просила визначити місцем проживання доньки ОСОБА_5 - місце її проживання.

Відповідач проти позову заперечував, вважає, що підстав для зміни місця проживання дитини немає, він є хороший батько і достатньо опікується донькою, забезпечує її матеріальні та духовні потреби.

Представник органу опіки та піклування у суді 1 інстанції вважав, що дитина повинна проживати разом з батьком, оскільки це якнайбільше відповідає її інтересам.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 лютого 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій, просила його скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільно-процесуального законодавств, а саме, ігнорування судом сімейних устоїв, відносин дітей однієї сім'ї, та позбавлення малолітньої доньки материнського піклування.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення скасувати, як таке, що ухвалене усупереч чинного сімейного законодавства, і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що на даний час проживання малолітньої доньки сторін в кімнаті гуртожитку з батьком, при тому, що від народження та була під материнським доглядом та піклуванням і проживала в окремій квартирі, як найкраще відповідає інтересам дитини, а тому, за рівних житлових умов і матеріальної забезпеченості сторін, підстав для розлучення дитини з батьком немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й не законними.

В силу статей 13 та 367 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 12, 77, 80, 81, 259 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч.3-4 ст. 82, ст. 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає виписаному.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5 та 154 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину - як особистість.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, у сторін немає розбіжностей щодо визначення місця проживання ОСОБА_4, а тому колегія погоджується з позицією, як сторін щодо вирішення цього питання, так і органу опіки та піклування.

В той же час, щодо місця проживання ОСОБА_5, то колегія суддів не погоджується з позицією, обраною названим органом, а за ним і судом.

У матеріалах справи достатньо доказів тому, що фактично з народження і до дня звернення відповідача до органу опіки та піклування малолітня донька сторін ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходилася під опікою та піклуванням матері і проживала в квартирі АДРЕСА_1 титульним володільцем якого вона є.

Потім батько взяв її до себе, де вона стала проживати з ним в кімнаті АДРЕСА_2 що, беручи до уваги протилежну статеву належність відповідача та малолітньої доньки сторін; необхідність останньої отримувати догляд, опіку та піклування з боку одностатевих осіб, які може надати мати, вже саме по собі є неприйнятним.

Більше того, мотиви висновку органу опіки та піклування про необхідність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 місцем проживання батька є більш ніж сумнівними.

Так, названий орган зазначав, що однією з підстав передачі дитини батькові є відмова матері від профілактичних щеплень. Проте, таке не може ставитися в вину матері, оскільки за чинним законодавством лише батьки вирішують питання щодо необхідності та можливості проведення щеплень.

Крім того, орган опіки та піклування зазначив, що відповідач працює, а, відповідно має можливість утримувати дитину.

Між тим, з характеристики, наданої ТОВ «СОЛВОЛ-ЛІФТ» вбачається, що ОСОБА_3 лише 10.07.2017 року почав роботу в названому товаристві, але вже через 5 неповних місяців звільнився з роботи за власним бажанням. Наявність у нього іншого місця роботи ним не доведено, хоча за цивільно-процесуальним законодавством, то є його обов'язком.

Колегія вважає, що вказане працевлаштування проведено відповідачем з метою створення, необхідних за законом, умов для залишення доньки з ним, і не є відображенням дійсного стану його трудової діяльності та фінансового становища.

Разом з тим, оскарженим рішенням суду фактично буде розірвано сімейні стосунки між братом і сестрою, що піде їм обом на шкоду, а тому і з цієї підстави, таке визначення місця проживання дитини є неприпустимим.

Взявши до уваги усі виписані вище обставини, а саме, що обидва з батьків, виявляють увагу до доньки і турбуються про неї, прихильність дитини до кожного з батьків і їх особисті якості, рівну можливість, як вказав орган опіки та піклування, створення належних умов для виховання дитини, вік, в якому перебуває зараз дитини, колегій суддів вважає, що ОСОБА_5 за краще буде проживати разом з матір'ю.

За такого, та відсутності виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю (принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року), позов підлягав задоволенню.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки і у позові відмовив, то наведений висновок слід привести в дію постановою суду апеляційної інстанції.

Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 гривень на відшкодування судового збору у суді 1 інстанції та на користь держави - 960 гривень судового збору, належного з позивача у суді апеляційної інстанції, сплата якого була відстрочена на підставі ст. 136 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 лютого 2018 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Визначити місцем проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання її матері - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки села Кочубеєвське Кочубеєвського району Ставропольського краю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640 гривень на відшкодування судового збору в суді 1 інстанції та на користь держави - 960 гривень судового збору, належного з позивача у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

С.Ю.Колосовський

Повний текст постанови складено 30 травня 2018 року