10 травня 2018 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді: Панченко О.М.
при секретарях: Полярної М.В., Табачука Д.О.,
з участю позивача: ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянського районної в м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні власністю,
13.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю.
У своїй позовній заяві позивач вказав на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. 12.04.2013 р. позивач в даній квартирі прописав терміном на один рік відповідача ОСОБА_2, який не являється членом його сім'ї, та є лише приятелем. Відповідач починаючи з 12.04.2013 року і по теперішній час не бере участі в оплаті комунальних послуг та взагалі не проживає за місцем реєстрації. Позивач декілька разів звертався до відповідача з проханням добровільно виписатися з даного житлового приміщення, на що останній категорично відмовлявся, а тому він змушений був звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у цій квартирі.
Ухвалою суду від 30.10.2017 р. відкрито провадження по вказаному позову.
Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити.
Відповідач до суду не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, повідомлялася про час і місце розгляду справи у встановлений законом спосіб та строк, шляхом надіслання судової повістки через кооператив ОСББ «Київ-10».
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Представник третьої особи до суду не з'явився, надіслав до суду лист з проханням слухати справу у їх відсутності, та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.
Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо даних для розгляду справи у відсутності представника третьої особи, про що не заперечував позивач.
Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії реєстраційного посвідчення виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації від 10.12.1993 р., кооперативна квартира АДРЕСА_2, зареєстрована на гр. ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі довідки ОСББ «Київ-10» №30-07/к-10 від 28.10.93 р., та записано до реєстрової книги за р.НОМЕР_1 (а.с.5).
Згідно довідки Ф№3 №169 від 11.10.2017 р. виданої ОСББ «Київ-10» в квартирі АДРЕСА_3. зареєстровано чотири особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.6).
Актом складеним членами комісії ОСББ «Київ-10» №25/10-17 від 25.10.2017 р. підтверджується, що ОСОБА_2 починаючи з 2014 року в квартирі АДРЕСА_4, не проживає, у зв'язку з переїздом на нове місце проживання до дружини (а.с.15).
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них.
Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї.
Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Згідно з ч.3 ст.12 , ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що дійсно відповідач за вище вказаною адресою зареєстрований , але не проживає на протязі тривалого часу, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Тому суд вважає, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн.
Керуючись ст.ст. 317,319 ЦК України,ст.ст. 5, 12, 13, 77, 81, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянського районної в м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні власністю - задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 та зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у цій квартирі.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,судовий збір у розмірі 640 грн. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду м.Києва в 30-денний строк з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив , за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя