Справа № 307/970/18
Провадження № 2/307/817/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Цонинець Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя особа Грушівська сільська рада Тячівського району про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, де третя особа Грушівська сільська рада Тячівського району про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В позовній заяві зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок №62 по вул. Монастирській в с. Грушово, Тячівського району, Закарпатської області, що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку від 27 квітня 2007 року. У будинку значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2, який в даному будинку не проживає з травня 2017 року, тобто біля 11 місяців, що підтверджено довідкою Грушівської сільської ради Тячівського району, Закарпатської області. Добровільно змінити реєстрацію проживання відповідач не бажає. Ткож зазначив, що реєстрація відповідача у його будинку перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися будинком. Виходячи з наведеного, вважає, що відповідач не проживаючи у спірному будинку понад 11 місяців без поважних причин, втратив право на користування житловим приміщенням.

Просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житлом в будинку №62 по вул. Монастирська в с. Грушово, Тячівського району, Закарпатської області.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник Грушівської сільської ради в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи , суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.04.2007 року, посвідченого державним нотаріус Тячівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №1-929, є власником будинку №62 по вулиці Монастирська в с. Грушово, Закарпатської області в цілій частині, що також стверджується витягом з Державним реєстру правочинів.

Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №444087 від 02.07.2008 року стверджується, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,25 га, яка знаходиться в с. Грушево по вул.. Монастирській, 52.

Довідкою Грушівської сільської ради від 05.04.2018 року за №769 стверджується, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, дійсно не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, з травня 2017 року.

Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Так, у відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира ( ст.ст. 379 , 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Передбачаючи право власника жилого будинку ( квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника чи членів його сімї до нового власника в частині збереження права користування житлом.

Згідно ст.405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановлені статтею 162 ЖК України.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 більше року не проживає в належному позивачу ОСОБА_1М будинку №62 по вулиці Монастирській в с. Грушово, Закарпатської області.

Згідно до ст.60 Цивільного Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст.ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачем доведено факт порушення з боку відповідача ОСОБА_2 його права користування та розпоряджання своїм майном, а саме будинком №62 по вулиці Монастирській в с. Грушово, Закарпатської області, оскільки відповідач значиться зареєстрованим в його будинку, а тому позов слід задовольнити та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, України, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_6, України, таким, що втратив право на користування житлом в будинку №62 по вулиці Монастирська, в с. Грушово, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.5, 12, 81, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст.16, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, України, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_6, України, таким, що втратив право на користування житлом в будинку №62 по вулиці Монастирська, в с. Грушово, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, України, на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 704 гривні 80 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення складено 4 червня 2018 року.

Головуючий: В.І. Бобрушко