АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року місто Київ.

Справа № 757/51298/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/3937/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року, у складі судді Батрин О.В., ухваленого в приміщенні суду в місті Києві, (інформація про час ухвалення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я України», Міністерства охорони здоров`я України про визнання трудового договору припиненим, зобов'язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України», Міністерства охорони здоров'я України про визнання трудового договору припиненим, зобов'язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 06 вересня 2016 року працювала на посаді керівника проектів та програм у сфері будівництва з правових питань ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» з оплатою згідно штатного розпису в розмірі окладу 32 000 гривень. 22 червня 2017 року Печерським районним судом міста Києва у справі № 757/34536/17-ц видано судовий наказ про стягнення з підприємства на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у сумі 228 702, 23 гривні за період з вересня 2016 року по травень 2017 року.

У зв'язку з цим ОСОБА_1 звернулась до ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» та Міністерства охорони здоров'я України із заявою від 29.06.2017 року про розірвання трудового договору, в якій просила звільнити її з 07 липня 2017 року з роботи за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, видати трудову книжку, оформивши відповідні записи в установленому порядку, та провести остаточний розрахунок в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України, перерахувавши грошові кошти на вказаний банківський рахунок. З аналогічною заявою від 17.07.2017 року позивач повторно звернулась до Міністерства.

Однак, станом на день звернення із цим позовом до суду оформлення звільнення не відбулося, належно оформлена трудова книжка позивачу не була видана, як і не було проведено з позивачем розрахунку при звільненні.

Тому, позивач звернулась з цим позовом до суду та просила:

- визнати з 07 липня 2017 року припиненими трудові правовідносини між нею та ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» у зв'язку з їх розірванням з ініціативи працівника, внаслідок порушення щодо нього законодавства про працю на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України та визнати позивача звільненою за власним бажанням внаслідок розірвання трудового договору згідно ч. З ст. 38 КЗпП України з 07 липня 2017 року.

- зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України видати позивачу трудову книжку із внесеними до неї відповідними записами про її звільнення за власним бажанням внаслідок розірвання трудового договору згідно ч. З ст. 38 КЗпП України з 07 липня 2017 року;

- стягнути з Міністерства охорони здоров'я України на її користь в рахунок погашення зобов'язань Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» без вирахування податків і обов'язкових платежів:

1) 49 761,16 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за червень - липень 2017 року;

2) 77 678,52 гривень вихідної допомоги згідно зі ст. 44 КЗпП України у зв'язку із припиненням трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України;

3) середній заробіток за весь час затримки всіх виплат, невиплачених при звільненні, який станом на день звернення до суду із цим позовом (до 3- серпня 2017 року) становить 50 457, 92 гривень, з урахуванням перерахунку його розміру станом на дату ухвалення судового рішення за цим позовом;

4) 54 400,00 гривень моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я України», Міністерства охорони здоров`я України про визнання трудового договору припиненим, зобов'язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В скарзі посилалася на те, що суд неповно встановив обставини, що мають значення для справи, не надав належної правової оцінки доводам позивача, що містяться у позовній заяві та зібраним у справі доказам. Суд проігнорував доводи позивача про те, що невизнання факту припинення трудових правовідносин попереднім роботодавцем для ОСОБА_1 має юридичне значення, оскільки перешкоджає працевлаштуванню на нове місце роботи. Подання належним чином оформленої трудової книжки при укладенні трудового договору є обов'язком працівника, встановленим ч. 2 ст. 24 та ч. 1 ст. 48 КЗпП України. Крім того, суд першої інстанції неправильно витлумачив законодавчі норми, на які посилався, та не застосував закон, який підлягав застосуванню, зокрема правові норми, якими позивач обґрунтовував вимоги у позовній заяві. Юридично трудові правовідносини між ОСОБА_1 і підприємством - не припинені а ні станом на день звернення із позовом, а ні на день ухвалення рішення суду першої інстанції, яке оскаржується, а ні на день звернення із цією апеляційною скаргою. ОСОБА_1 заявила вимоги про визнання припиненими трудових правовідносин та про визнання її звільненою з 07.07.2017 року, оскільки фактично вказане відбулося саме 07.07.2017 року, відповідає ч. З ст. 38 КЗпП України, однак юридично потребує свого закріплення шляхом визнання вказаного в судовому порядку. Суд першої інстанції вибірково процитував положення статуту підприємства та законодавчі норми, які, на його думку, є правовою підставою для визначення підприємства окремою юридичною особою за яку Міністерство не має нести відповідальності у спірних правовідносинах із позивачем. Суд фактично не розглядав заявлених вимог до Міністерства, а також не з'ясував обставин та правових підстав, якими обґрунтовано позов. Суд не дав належну оцінку доказам наданим позивачем. Суд не взяв до уваги практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах. Позивач вважає, що Держава Україна, яка здійснює фінансове та адміністративне управління державним підприємством (відповідач 1), несе відповідальність в особі її уповноваженого органу Міністерства (відповідач 2) перед позивачем за невиконані зобов'язання цього підприємства та за порушення прав позивача на мирне володіння та вільне користування належними йому коштами, відповідно до положень п. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. Однак, суд першої інстанції неправомірно не врахував, що Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року та Перший Протокол до неї є для даного спірного випадку тим законодавством, про яке йдеться в ч. 5 ст. 74 ГК України, ст. 176 ЦК України та ч. З ст. 96 ЦК України, коли йдеться про випадки, коли Держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, несуть відповідальність за його зобов'язаннями. За позивачем ОСОБА_1 закріплено та визнано право на мирне володіння належними йому на праві власності грошовими коштами, які належать до виплати ОСОБА_1 у зв'язку із припиненням трудового договору із підприємством та звільненням її з роботи на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України. Зазначала, що міністерство впродовж судового розгляду не вчинило жодної дії для того, щоб оформити належним чином звільнення позивача шляхом видачі наказу, внесення до трудової книжки відповідних записів та видачі трудової книжки позивачу. Таке не передбачає жодних фінансових витрат, а зводиться до призначення уповноваженої власником особи - керівника, повідомлення новопризначеному керівнику про відоме Міністерству місцезнаходження трудової книжки позивача та здійснення контролю за оформленням припинення трудового договору. Зазначене свідчить про продовжуваність протиправної бездіяльності органу державної влади (Держави) - власника підприємства та дає самостійні підстави для покладення відповідальності із виплати моральної шкоди позивачу саме Міністерством. Таким чином, у даному випадку наявні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з Міністерства моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, що діє на час звернення до суду із цим позовом та з урахуванням періоду прострочення у виплаті позивачу заробітної плати в сумі 54 400,00 гривень згідно розрахунку, наведеного в позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства охорони здоров`я України посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим на підставі повного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування обставин що мають значення у справі з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Враховуючи невиконання відповідачем ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» законодавства про працю, умов трудового договору , позивач вправі розірвати трудовий договорі за власним бажаннями на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у строк, визначений нею. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, який відповідає положенням статті 232 КЗпП України що трудовим законодавством не передбачено такого способу захисту прав як звернення до суду з позовом про визнання припинених трудових відносин та визнання позивача звільненою. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач з Міністерством охорони здоров'я України не перебувала у трудових відносинах. В трудових відносинах вона перебувала з ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України», котре видавало наказ про її прийняття на посаду та брало на себе зобов'язання щодо нарахування та виплати заробітної плати. Суд першої інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з Міністерства охорони здоров'я, яке права позивача не порушувало.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримала.

Представник Міністерства охорони здоров'я доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Конституцією України (частина третя статті 43) встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач ОСОБА_1 з 06 вересня 2016 року прийнята на посаду керівника проектів та програм у сфері будівництва з правових питань ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» з оплатою згідно штатного розпису в розмірі окладу 32 000 гривень (а.с. 31).

22 червня 2017 року Печерським районним судом міста Києва у справі № 757/34536/17-ц видано судовий наказ про стягнення з ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у сумі 228 702, 23 гривні за період з вересня 2016 року по травень 2017 року (а.с. 38).

29.06.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» та Міністерства охорони здоров'я України із заявою про розірвання трудового договору, в якій просила звільнити її з 07 липня 2017 року з роботи за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, видати трудову книжку, оформивши відповідні записи в установленому порядку, та провести остаточний розрахунок в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із ст.44 КЗпП України, перерахувавши грошові кошти на вказаний банківський рахунок (а.с. 39).

З аналогічною заявою позивач 17.07.2017 року повторно звернулась до Міністерства охорони здоров'я України (а.с. 39).

Судом також встановлено, що посада, яку обіймала позивач, - керівник проектів та програм у сфері будівництва з правових питань, у штатних розписах підприємства, погоджених Міністерством охорони здоров'я України у серпні та жовтні 2016 року відповідно до абз. 7 п. 8.9. Статуту відсутня.

Штатними розписами, погодженими Міністерством охорони здоров'я України, була затверджена посада керівник проектів та програм у сфері будівництва, тобто без дописки «з правових питань» (а.с. 67, 68).

За штатним розписами за серпень та жовтень 2016 року передбачалось дві посаді: керівника проектів та програм у сфері будівництва без дописки «з правових питань».

Крім того, судом встановлено, що ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» є діючим підприємством, яке не перебуває в стані припинення відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 77-79).

З 4 січня 2018 року в.о. директора підприємства призначено ОСОБА_4 (а.с. 159).

З 02 березня 2017 року в.о. директора ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» було призначено ОСОБА_5, котрому були передані всі справи відповідно до акту приймання-передачі (а.с. 152), у зв'язку з чим він і повинен був вирішувати питання щодо звільнення позивача із займаної посади, видачу їй трудової книжки та проведення остаточних розрахунків при звільненні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з Міністерства охорони здоров'я України є безпідставними, оскільки позивачка не перебувала у трудових відносинах з МОЗ України, а такі вимоги повинні бути заявлені до ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України». Судом не було встановлено порушень Міністерством охорони здоров'я України трудового законодавства та прав позивача , а відповідно і правових підстав для стягнення моральної шкоди з вказаного відповідача.

Виходячи з наявних в матеріалах справи письмових доказів, вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про безпідставність заявлених вимог до Міністерства охорони здоров'я відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Норми матеріального права судом застосовані вірно.

Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У статті 4 КЗпП України закріплено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд вірно встановив, що вимоги про зобов'язання видати трудову книжку, а також вимоги, щодо стягнення сум належних позивачу при звільненні, середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, а також моральної шкоди, остання заявила до неналежного відповідача Міністерства охорони здоров'я України. Разом з тим, вимог до ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України», крім визнання припиненими трудових відносин з вищевказаним підприємством позивачем до цього відповідача не пред'явлено.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Під час розгляду справи в апеляційному суді встановлено наступні обставини:

Наказом № 2/К «Про припинення трудового договору» від 26 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з 07 липня 2017 року з посади керівника проектів та програм у сфері будівництва з правових питань за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю на підставі заяви ОСОБА_1 від 29.06.2017року, ч. З ст. 38 КЗпП України.

У Наказі від 26.03.2018 року № 2/К зазначено, що ОСОБА_1 належить до виплати: «Вихідна допомога: 77 678.52 грн. тримісячний середній заробіток, ст. 44 КЗпП України, розрахунок від 07.07.2017 року. Заробітна плата, компенсація невикористаної відпустки: 278 463,39 грн., довідка № 16 (Вих № 15/Б від 07.07.2017 року). Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно середньоденної зарплати за розрахунком від 07.07.2017 року та строку затримки, ст. 117 КЗпП України».

Позивачу також видано його трудову книжку, до якої на підставі вказаного Наказу від 26.03.2018 року року № 2/К «Про припинення трудового договору» внесено запис № 38 «07.07.2017року Звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю, згідно ч. З ст. 38 КЗпП України».

Позивачу також видано Довідку № 2 про заробітну плату (дохід) (вих. № 2/Б від 30.03.2018 року), якою підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно працювала в Підприємстві згідно Наказу № 4/К/1 від 06.09.2016 року з 06 вересня 2016 p., на посаді Керівник проектів та програм у сфері будівництва з правових питань, звільнена 07 липня 2017року згідно Наказу № 2/К від 26.03.2018 року. Форма працевлаштування - основна.

Також зазначеною Довідкою № 2 про заробітну плату (дохід) (вих. № 2/Б від 30.03.2018 року) підтверджується, що за фактичний час роботи (з 06 вересня 2016 р. по 07 липня 2017 р.) працівнику ОСОБА_1 до сплати належить: 278 463,39 гривень заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку; крім того, до виплати належить також 77 678.52 гривень вихідної допомоги, в розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно Наказу № 2/К від 26.03.2018 року у зв'язку із припиненням трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України, згідно ст. 44 КЗпП України, середньомісячна заробітна плата (за вирахуванням утримуваних податків та зборів з доходу), виходячи з виплат за травень, червень 2017 року складає 25 892,84 гривні, що підтверджується Довідкою № 16 (вих. № 15/Б) від 07.07.2017 року про заробітну плату (дохід) та Розрахунком від 07.07.2017 року «Середньоденної заробітної плати працівнику ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) за 2 місяці (з 01.05.2017 по 30.06.2017)». До виплати належить також 245 650,40 гривень середнього заробітку за затримку виплати належних працівнику сум при звільненні у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, згідно ст. 117 КЗпП України, за період 185 робочі дні (07.07.20147 року по 30.03.2018 року) середньоденна заробітна плата складає 1649,49 гривні, що підтверджується Розрахунком від 07.07.2017 року «Середньоденної заробітної плати працівнику ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 за 2 місяці (з 01.05.2017 по 30.06.2017)» .

Станом на 30.03.2018 року заборгованість з виплати усіх сум, що належать працівнику від підприємства, становить 601 792,31 гривень.

30 березня 2018 року Міністерство звільнило виконуючого обов'язки директора Підприємства ОСОБА_4 (призначеного 04 січня 2018 року), що підтверджується Наказом Міністерства від 30.03.2018 року № 13-0 «Про звільнення ОСОБА_4» (додається).

Також Наказом від 30.03.2018 року № 13-0 Міністерство зобов'язало ОСОБА_4 забезпечити подання до Міністерства річної фінансової звітності за 2017 рік і проведення інвентаризації активів і пасивів Підприємства та за її результатами передати до Міністерства майно, справи та документи законодавством порядку.

30 березня 2018 року складено Баланс станом на 31.12.2017 року та Звіт про фінансові результати за 2017 рік, Баланс станом на 30.03.2018 року та Звіт про фінансові результати за 1-й квартал 2018 року, Розрахунково-платіжну відомість № НЗП-00000З за Березень 2018р., якими підтверджено, що фактично на балансі Підприємства відсутні будь-які активи (майно, грошові кошти), при цьому, Підприємство має зобов'язання в загальній сумі 2 213,7 тисяч гривень. серед яких за розрахунками з оплати праці заборгованість становить загальну суму 1 574 381,58 гривень, і, зокрема, заборгованість перед ОСОБА_1 становить загальну суму 601 762,31 гривень.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що станом на 08 травня 2018 року предмет спору, щодо визнання факту звільнення позивача з роботи з липня 2017 року, через порушення роботодавцем законодавства про працю, а також зобов'язання видати позивачу трудову книжку відпав.

При цьому, апеляційний суд не погоджується з доводами позивача, що рішення районного суду, у зв'язку з цим підлягає скасуванню, оскільки, як вже зазначалось вище позивач не довела, що наказ про її звільнення та видача їй трудової книжки не проводились з вини відповідача Міністерства охорони здоров'я, а тому відповідно цей відповідач не може нести цивільну відповідальність перед позивачем.

Наявні в справі докази спростовують доводи позивача про те, що з вини Міністерства охорони здоров'я, не призначався керівник підприємства, який повинен був оформити звільнення позивача.

Наявні в справі накази свідчать про те, що на підприємстві був призначений виконуючий обов'язки, який і повинен був здійснювати повноваження, щодо прийняття та звільнення працівників.

Посилання позивача на рішення європейського Суду, та порушення її прав державою на мирне володіння її майном, а саме заробітною платою, та іншими сумами на які вона має право , через звільнення, яке мало місце у зв'язку з порушенням її прав, колегія суддів не приймає, так як позивач в даній справі не висуває вимог до держави, шляхом списання державних коштів, а висуває вимоги до Міністерства охорони здоров'я, яке права позивача не порушувало, а відповідно і не може відповідати своїми коштами, як за вимогами про стягнення середнього заробітку, так і за вимогами про стягнення моральної шкоди, вина у спричиненні якої судом не встановлена.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.

Згідно з ч. 1-3 ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності.

Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов'язки.

Організаційно-правова форма господарювання - форма здійснювання господарської (зокрема підприємницької) діяльності з відповідною правовою основою, яка визначає характер відносин між засновниками (учасниками), режим майнової відповідальності по зобов'язаннях підприємства (організації), порядок створення, реорганізації, ліквідації, управління, розподілу одержаних прибутків, можливі джерела фінансування діяльності тощо.

Відповідно до п. 1.1. Статуту підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28.07.2016№ 780 підприємство засноване і діє на основі державної власності та належить до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України (а.с. 47-52).

Згідно з п. 4.1 Статуту - підприємство є юридичною особою.

Пунктом 4.5 Статуту визначено, що підприємство має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банку.

Відповідно до п. 4.6. - 4.7 Статуту підприємство несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним на праві господарського відання майном згідно із законодавством. Держава та Уповноважений орган управління не несуть відповідальності за зобов'язаннями підприємства, крім випадків передбачених Господарським кодексом України та іншими законами України.

Згідно з положеннями п. 3.3 Статуту підставою для виконання підприємством в установленому порядку функцій замовника будівництва, реконструкції та капітального ремонту об'єктів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Уповноваженого органу управління є відповідні накази Уповноваженого органу управління, розпорядження Кабінету Міністрів України.

Здійснення у встановленому порядку власної підприємницької діяльності із будівництва, реконструкції та капітального ремонту об'єктів, їх проектування, супроводження та технічне обслуговування медичного, технологічного, інженерного обладнання після передачі об'єктів в експлуатацію

Джерела формування майна підприємства визначені п. 5.3 Статуту, яким не обмежено можливості підприємства отримувати додатковий дохід за результатами господарської діяльності у відповідності до вимог законодавства.

Згідно зі ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Відповідно до ст. 1 Закон України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно статті 4 Закон України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Положеннями ст. 176 Цивільного кодексу України встановлено, що держава не відповідає за зобов'язаннями створених ним юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма закріплена у ст. 74 ГК України, відповідно до котрої держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов'язаннями, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» було діючим підприємством, яке не перебуває в стані припинення відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому місцевий суд вірно виходив, що в даному випадку позов поданий до неналежного відповідача. При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що звертаючись з даним позовом позивачка не ставила жодних вимог саме до Держави Україна, а позов пред'явлено до конкретної юридичної особи (МОЗ України) з якою позивачка не перебувала у трудових відносинах, і відповідно остання не може відповідати в даному випадку.

Посилання позивача на позиції ЄСПЛ щодо відповідальності держави за борги державного підприємства апеляційний суд вважає є безпідставними, оскільки підприємство в якому позивачка перебувала у трудових відносинах має достатню інституційну та операційну незалежність від держави, а тому може відповідати, як окрема юридична особа.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність трудової книжки перешкодила позивачу працевлаштуватись, а тому суд безпідставно не задовольнив вимоги про зобов'язання Міністерства охорони здоров'я України, видати позивачу трудову книжку із внесеними до неї відповідними записами про її звільнення за власним бажанням внаслідок розірвання трудового договору згідно ч. З ст. 38 КЗпП України з 07 липня 2017 року , апеляційний суд також відхиляє, виходить з такого:

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 не перебувала та не перебуває у трудових відносинах з Міністерством охорони здоров'я України, і відповідно у Міністерстві трудова книжка позивача відсутня, а тому суд правомірно дійшов висновку , що вказані вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому, апеляційний суд також виходить з того, що 26.03.2018 року позивачу було видано трудову книжку, що підтверджується її підписом на наказі № 2/К «Про припинення трудового договору» від 26 березня 2018 року.

Також апеляційним судом враховується і те, що станом на 30.03.2018 року ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров'я України» визнав заборгованість перед позивачем у розмірі 601 792,31 гривень, а тому доводи позивача про те, що її право на мирне володіння належними йому на праві власності грошовими коштами було порушено не знайшло свого підтвердження.

Щодо відшкодування та стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував тим, що не виплата належних їй сум протягом значного часу завдала її моральної шкоди, яку вона оцінила в розмірі 54 400 грн. 00 коп.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача (МОЗ України), позивач не підтвердила наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача (МОЗ України).

Оскільки судом встановлено, що МОЗ України не порушував трудового законодавства та прав позивача при звільненні позивача із займаної посади, відсутні підстави для стягнення з останнього моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги є лише однобічними твердженнями позивача та не підкріплені жодними доказами, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення. При цьому, апеляційний суд вважає доводи , наведені у відзиві на апеляційну скаргу обґрунтованими.

Суд першої інстанції ухвалив рішення в даній справі з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат проведеного судом першої інстанції. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 11 травня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Іванченко М.М.

РубанС.М.