Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 320/1940/16-ц

провадження № 61-8395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2016 року у складі судді Кучеренко В. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області

від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол» (далі - ТОВ «Маттіол»), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є власниками гуртожитку на АДРЕСА_2. ТОВ «Маттіол» отримало вищевказане приміщення в позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю, здійснює обслуговування гуртожитку та прилеглої території, укладає договори з комунальними службами на теплопостачання та вивіз сміття, тощо. В даному гуртожитку у кімнаті № 89 зареєстрована та повинна мешкати ОСОБА_3, яка у трудових відносинах із власником та ТОВ «Маттіол» не знаходиться, плату за проживання, комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території не сплачує та відмовляється від укладення договору найму з новим власником гуртожитку. У вказаній кімнаті ОСОБА_3 тривалий час не проживає, використовує кімнату не за призначенням, на вимогу власника у добровільному порядку кімнату не звільняє, ключі не надає, з реєстрації не знімається.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила усунути перешкоди в користуванні кімнатою № 89 у гуртожитку на АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування кімнатою № 89 в цьому гуртожитку.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги власника гуртожитку про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування кімнатою у гуртожитку, є недоведеними, враховуючи наявність у кімнаті належних відповідачу речей та оплату нею комунальних послуг. Крім того, відмова від укладання договору найму житлового приміщення не є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування кімнатою, оскільки вказана підстава не передбачена вимогами ЖК Української РСР та ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених вимог, зокрема правових підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що гуртожиток є приватною власністю позивача і відповідач відмовляється від укладення договору найму житлового приміщення, що свідчить про відсутність правових підстав на проживання в ньому. Суди залишили поза увагою, що відповідно до даних ТОВ «Маттіол» ОСОБА_3 не проживає у кімнаті близько трьох років, суди не звернули уваги на те, що умовою застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР є непроживання наймача житлового приміщення без поважних причин понад шість місяців, однак суд не спростував докази позивача в цій частині вимог.

13 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є власниками гуртожитку на АДРЕСА_2.

Згідно із договором позички від 01 січня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 безоплатно передали, а ТОВ «Маттіол» отримало в строкове користування будівлю зазначеного гуртожитку для здійснення господарської діяльності.

ОСОБА_3, згідно з копією трудової книжки, з 01 лютого 1980 року по 05 серпня 1998 року працювала на Мелітопольському заводі продовольчого машинобудування «імені Воровського», який було перетворено на орендне підприємство «Мелітопольпродмаш», а згодом у товариство з обмеженою відповідальністю «Продмаш».

08 вересня 1993 року на підставі спільного рішення адміністрації орендного підприємства «Мелітопольпродмаш» (далі - ОП «Мелітопольпродмаш Мелітопольпродмаш») і профспілкового комітету ОСОБА_3 був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку для малосімейних громадян, та ОСОБА_3 разом зі своєю дочкою вселилася в кімнату № 89 гуртожитку на АДРЕСА_2

Відповідно до довідки Мелітопольського міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області

(далі - Мелітопольський МВ УДМС України у Запорізькій області)

від 08 квітня 2016 року ОСОБА_3 зареєстровано з 20 квітня 1999 року

у гуртожитку на АДРЕСА_2.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_3 протягом декількох років не проживає у кімнаті АДРЕСА_1 та відмовляється від укладення договору найму з новим власником гуртожитку.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), норми яких розповсюджуються і на гуртожитки, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту непроживання відповідача у спірному приміщенні понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки.

Установлено, що ОСОБА_3 сплачувала кошти за комунальні послуги за період 2011 - 2016 роки, має укладений із ВАТ «Запоріжжяобленерго» від 30 листопада 2006 року договір про користування електричною енергією.

Відмова від укладення договору найму на житлове приміщення як підстава для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не передбачена ЖК Української РСР та ЦК України.

Судами вірно встановлено, що відповідач постійно проживала у кімнаті, відлучаючись лише на деякий час, коли знаходилась на лікуванні в лікарні м. Запоріжжя та надавала допомогу своїй донці, яка народила дитину, що підтверджено поясненнями свідків.

Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин, встановили у повному обсязі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування кімнатою у гуртожитку.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не укладає договір найму, отже не має права на проживання у гуртожитку, не заслуговують на увагу, оскільки у тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (частина третя статті 6 ЦК України). Зокрема, положення статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

У разі такої відмови, виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 6 ЦК України шляхом зобов'язання укласти договір на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик