Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 644/12702/14-ц

провадження № 61-8327 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ШироковаВікторія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року у складі судді Бугери О. В. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 26 березня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (позичальники) уклали з ОСОБА_4 (позикодавець) договір позики, відповідно до якого взяли у борг

27 200,00 дол. США, які зобов'язувалися повернути не пізніше 26 березня

2011 року. З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань, 26 березня 2010 року позичальники уклали з позикодавцем договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого у разі невиконання відповідачами їх зобов'язань за договором позики, передбачено вчинення виконавчого напису про перехід до позикодавця права власності на належну позичальникам квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 звернувся до позикодавця ОСОБА_4 з пропозицією виконати перед ним зобов'язання відповідачів за договором позики від

26 березня 2010 року. ОСОБА_4 прийняв зазначену пропозицію, а також грошові кошти від ОСОБА_5, що підтверджується актом прийому-передачі від 20 вересня 2010 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 грудня

2013 року за ОСОБА_5 визнано право наступного, після ОСОБА_4, іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року.

Посилаючись на те, що до нього перейшли всі права первісного позикодавця та іпотекодержателя ОСОБА_4 в обсязі та на умовах, які належали останньому на момент переходу цих прав, просив суд в рахунок задоволення своїх вимог до відповідачів на суму 253 216,04 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 у

м. Харкові, шляхом надання йому права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня

2010 року в розмірі 330 000,00 грн; надати йому право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавців ОСОБА_2 та ОСОБА_2.) до комунального підприємства «Харківське міське БТІ», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань; виселити відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки; передати предмет іпотеки в його управління на період до реалізації за визначеною процедурою продажу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року, позов задоволено частково.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2,

ОСОБА_3 на суму 253 216,04 грн звернуто стягнення на предмет

іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51,4 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу з наданням іпотекодержателю ОСОБА_5 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на час продажу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У січні 2016 року ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги та просив урахунок задоволення вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму

253 216,04 грн, яка складається з: неповернутої частини боргу в сумі 215 402,00 грн, трьох процентів річних в сумі 5 116,42 грн, неустойки в сумі 30 000,00 грн, судових витрат у сумі 2 697,62 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на публічних торгах за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в пункті 5 іпотечного договору ціною на рівні 330 000,00 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня

2017 року залучено до участі у справі правонаступника позивача

ОСОБА_5 - ОСОБА_1

У березні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя

особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу

Широкова В. А., про визнання недійсними договору позики, договору про задоволення вимог іпотектодержателя та нікчемним акту прийому-передачі коштів.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначали, що вони є власниками квартири АДРЕСА_3 у

м. Харкові. У березні 2010 року з метою надання допомоги їхньому родичу ОСОБА_8 вони вирішили передати належну їм квартиру у заставу. Під час нотаріального оформлення договору позики, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору комісії ОСОБА_4 пояснив, що надає кредит в розмірі 20 000,00 дол. США під три проценти щомісячно, однак у договорі позики було зазначено, що сума, яка передається в борг становить

27 200,00 дол. США. На їх питання чому сума зазначена у договорі відрізняється від обумовленої, пояснив, що це загальна сума, з урахуванням відсотків протягом 12 місяців. Підписуючи зазначені договори, вони були впевнені в тому, що при їх укладення дотримані всі вимоги закону, оскільки їх посвідчував нотаріус, який їм все роз'яснив.

Акт прийому-передачі від 20 вересня 2010 року не посвідчувався нотаріусом, а тому вважали його сумнівним з огляду на його правову природу та таким, що не відповідає вимогам статті 513 ЦК України щодо заміни кредитора у зобов'язанні, а тому вважали його нікчемним.

Лише у 2015 році, після ухваленого судом рішення про звернення стягнення на квартиру, стало зрозуміло, що відповідачі ввели їх в оману, оскільки якщо б вони усвідомлювали усі істотні умови укладеного з ОСОБА_4 договору та знали про його наслідки, то не підписали б цей договір. Вважали, що відповідачі домовились із їх родичем ОСОБА_8 та фактично ввели їх в оману щодо істотних умов укладеної угоди, скористались їх довірливістю, необізнаністю у юридичних питаннях та договірних зобов'язаннях, вчинили і продовжують вчиняти щодо них шахрайські дії по відібранню нерухомого майна. Зазначали, що у них було відсутнє волевиявлення на укладання зазначених договорів, вони бажали лише допомогти своєму родичеві

ОСОБА_8 отримати позику, і під впливом його вмовлянь та ОСОБА_4 підписали оспорювані договори, не в повній мірі усвідомлюючи значення своїх дій та їх наслідки. Вони були впевнені, що виступають лише майновими поручителями ОСОБА_8, борг за договором позики буде платити

ОСОБА_8, а їх це не буде стосуватися. Вважали, що зазначені договори укладені з порушенням вимог, встановлених частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Посилаючись на наведене, просили суд: визнати недійсним договір позики, укладений 26 березня 2010 року між ними та ОСОБА_4, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений

26 березня 2010 року, укладений між ними та ОСОБА_4 на підставі частин третьої-п'ятої статті 203 ЦК України; визнати нікчемним акт прийому-передачі коштів від 20 вересня 2010 року, підписаний між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі частини четвертої статті 203 ЦК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 липня

2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову мотивовано тим, що сторонами погоджено процедуру реалізації спірного майна, зокрема шляхом вчинення виконавчого напису про перехід права власності до іпотекодержателя, однак даних про її використання сторонами матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості, оскільки за формою та змістом оспорювані договори відповідають вимогам статті 203 ЦК України, укладені вільно, сторони були попередньо ознайомлені з їх змістом, підписи проставляли самостійно, підстав, передбачених статтями 231, 232 ЦК України не встановлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обгрунтована посиланням на правильність висновку суду першої інстанції про те, що невикористання позивачем передбаченого договором про задоволення вимог іпотекодержателя способу реалізації іпотечного майна, зокрема шляхом вчинення виконавчого напису про перехід права власності, є підставою для відмови у задоволенні первісного позову.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оскаржувалось в апеляційному порядку і не переглядалось судом апеляційної інстанції, а тому не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

19 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні первісного позову, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору є правом, а не обов'язком особи. Укладений між сторонами договір про задоволення вимог іпотекодержателя визначає лише один можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, що не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення. Застосування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя можливе лише у разі безспірності вимог кредитора, водночас відповідачі у справі заперечують проти його вимог, у зв'язку з чим подали зустрічний позов. Судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу майна з публічних торгів застосовується навіть у тому випадку, коли він не передбачений договором, оскільки таке право прямо передбачено законом.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційної скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 березня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (позичальники) уклали з ОСОБА_4 (позикодавець) договір позики, за умовами якого взяли у борг валютні цінності на суму 27 200,00 дол. США, які зобов'язалися повернути у строки та у порядку, визначеному у пункті 1 указаного договору.

На забезпечення виконання боргових зобов'язань за указаним договором позики, 26 березня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого у разі невиконання відповідачами зобов'язань за договором позики, передбачено вчинення виконавчого напису про перехід до позикодавця права власності на належну позичальникам квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

Встановлено, що згідно акту прийому-передачі коштів від 20 вересня

2010 року, ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняв на виконанням обов'язку позичальників за договором позики від 26 березня 2010 року грошові кошти в сумі 638 402,24 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня

2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 215 402,00 грн, неустойку в розмірі 30 000,00 грн, а також судові витрати у розмірі 2 454,02 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 березня

2014 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто солідарно три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 5 116,42 грн та судові витрати - 243,60 грн.

Зазначеними судовими рішеннями встановлені обставини щодо невиконання боргових зобов'язань ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики від 26 березня 2010 року.

Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від

26 грудня 2013 року за ОСОБА_5 визнано право наступного, після ОСОБА_4, іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_4, відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року.

Зазначені судові рішення набрали законної сили, а тому відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року встановлені у них обставини є преюдиційними при розгляді зазначеної справи.

27 січня 2017 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 з одного боку, та ОСОБА_1 з іншого боку, укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Азадалієвою Я. М. за реєстровим № 35, за умовами якого ОСОБА_1 набув сукупність прав вимог, що належать первісним кредиторам і став кредитором за договором позики, укладеним

ОСОБА_4 з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 26 березня

2010 року, та укладеним на його забезпечення договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 набув права іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_4 за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня

2010 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частин першої та другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами попередніх інстанцій установлено, що у пункті 2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року сторони встановили позасудовий спосіб захисту прав іпотекодержателя, а саме при невиконанні боржниками зобов'язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, за яким право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 переходить до іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, обрав судовий спосіб захисту порушених прав кредитора щодо виконання позичальником грошового зобов'язання, забезпеченого іпотекою, та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його на публічних торгах.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули та помилково вважали, що не реалізація позивачем передбаченого пунктом 2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 березня 2010 року позасудового способу захисту, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суди також не урахували, що відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» позасудовий спосіб захисту, передбачений сторонами у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя визначає лише можливий, а не обов'язковий до застосування спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відтак, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з не реалізацією ним визначеного в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя способу захисту - вчинення виконавчого напису про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, є таким, що не відповідає вимогам законності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку»одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Судами попередніх інстанцій не розглянуті по суті позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів та виселення відповідачів, не встановлено фактичних обставин у справі, зокрема щодо загального розміру вимог та всіх їх складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, не визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, не встановлено наявності підстав, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, а тому суд касаційної інстанції позбавлений можливість ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень в цій частині із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 липня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня

2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик