Справа № 163/2368/16-ц Провадження № 22-з/773/21/18 Головуючий у 1 інстанції:
Категорія: 47 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання заступника військової прокуратури Луцького гарнізону про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача судових витрат у цивільній справі за позовом заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Луцького прикордонного загону до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та повернення ділянки з незаконного володіння, за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Луцького гарнізону на рішення Любомльського районного суду від 08 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу заступника військового прокурора Луцького гарнізону задоволено частково, рішення Любомльського районного суду від 08 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним і скасовано державний акт серії ВЛ №061301 про право власності на земельні ділянки кадастрові номери :05:002:3218, площею 0,3000 га та :05:002:4195, площею 0,2919 га, виданий 19 травня 2006 року ОСОБА_4.

В решті позову відмовлено.

23 квітня 2018 року до Апеляційного суду Волинської області надійшло клопотання заступника військової прокуратури Луцького гарнізону про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача судових витрат, оскільки при постановленні судового рішення апеляційним судом не було вирішене питання щодо розподілу судових витрат.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 316 ЦПК України (чинного на час постановлення рішення апеляційним судом) резолютивна частина рішення суду апеляційної інстанції повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Аналогічні вимоги містяться і в новій редакції ЦПК України в п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно з наявними у матеріалах справи оригіналами квитанцій Військовою прокуратурою Луцького гарнізону сплачено у даній справі за подання позовної заяви 2 756 грн та апеляційної скарги 3 031,60 грн судового збору, на загальну суму 5 787,60 грн (а.с.1, 175).

Із рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 травня 2017 року, яким частково задоволено апеляційну скаргу позивача, вбачається, що його резолютивна частина не містить зазначення розподілу судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України (в редакції 2004 року) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з частиною 5 названої статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Під час апеляційного розгляду представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_2 надав суду довідку серії ВЛН №021679 від 16 травня 2000 року з якої вбачається, що ОСОБА_3 є інвалідом 1 групи довічно.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову.

Пунктом 9 частини 1 вказаної статті Закону передбаченого, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Ухвалюючи рішення у справі, провадження в якій відкрито за заявою прокурора, суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір із відповідача (повністю або пропорційно до задоволених вимог), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно до задоволених вимог), за винятком випадків, коли позивача звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в дохід Державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

З огляду на те, що відповідачка ОСОБА_3 є інвалідом 1 групи і згідно положень вказаного Закону звільнена в усіх судових інстанціях від сплати судового збору, підстави для стягнення з неї на користь військової прокуратури Західного регіону України судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги відсутні, у звязку з чим у задоволенні клопотання військової прокуратури Луцького гарнізону про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача судових витрат в даній справі слід відмовити.

Керуючись ст. 270, ч. 2 ст. 381 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання військової прокуратури Луцького гарнізону про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача судових витрат відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: