Справа №488/1558/16-ц 23.05.2018
Провадження №22-ц/784/808/18
Справа №488/1558/16ц
Провадження № 22ц/784/808/18 Головуючий у 1-ї інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, поданої від її імені

ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2018 року ухваленого під головуванням судді Селіщевої Л.І. в залі суду в місті Миколаєві о 12 годині 03 хвилин зі складанням його повного тексту 27 березня 2018 року , по справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського

нотаріального округу Луда В.М.

(далі - приватний нотаріус),

про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус , а у липні 2017 року із заявою про зміну його підстав, в яких просила про визнання недійсним договору дарування квартири № АДРЕСА_1, укладеного між сторонами 14 квітня 2005 року з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, внаслідок допущеною нею помилки щодо природи правочину та прав і обов'язків сторін.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На думку апелянта суд не вірно визначив початок перебігу позовної давності з червня 2010 року, коли позивачка стала отримувати допомогу соціального працівника.

В той час правильно визначати такий строк з моменту коли позивач дізналася про переоформлення особистого рахунку на квартиру в КЖЕП в 2015 році, та відразу звернулася до суду.

Не погодившись з вимогами апеляційної скарги, відповідач надала відзив, в якому вважала її доводи безпідставними, а рішення суду таким, що відповідає вимогам закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, місцевий суд виходив з того, що при вчинені договору дарування квартири, вона помилялася щодо природи цього договору, прав та обов'язків сторін, що має істотне значення, оскільки продовжила проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, та передав квартиру у власність відповідачу, сподівалася на умови її довічного утримання як людини похилого віку. Разом з тим, про порушення свого права дізналася не пізніше червня 2010 року, коли почала отримувати допомогу соціального працівника, але, незважаючи на це, звернулася із позовом за спливом тривалого строку без поважних причин, і тому підстави для захисту порушеного права позивача у судовому порядку відсутні.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно зі статтею 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Під помилкою у цьому випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на волевиявлення особи, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

За правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені ним у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, від 11 листопада 2015 року у справі №6-112цс15, від 2 грудня 2015 року №6-2087цс15 і від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування.

При вирішені справи судам необхідно встановити, чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно з умовами договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Судом встановлено, і це в апеляційному порядку сторонами не оспорюється, що ОСОБА_2, укладаючи оскаржуваний договір дарування, мала на меті, що вона залишиться проживати у своїй квартирі, після її відчуження на користь відповідача ОСОБА_5, яка буде допомагати у догляді за нею та її житлом. Після укладення договору, позивач залишилася проживати у квартирі, яка є її єдиним житлом, сплачує комунальні платежі, та, зважаючи на свій похилий вік та стан здоров'я, мала наміри очікувати на допомогу від відповідача. Обов'язок відповідача ОСОБА_5 як родички про надання помірної допомоги дарувальнику як до укладення угоди, так і після, підтверджуються її особистими поясненнями, наданими у суді, та показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувана угода укладена позивачем внаслідок помилки.

Посилання відповідача та її представника у судових засіданнях на мотиви укладення позивачем оспорюваного правочину, та укладення між ними раніше аналогічного договору щодо передачі позивачем у власність відповідача квартири №10 у місті Боярка, що не перешкоджало її відчуженню та придбанню за ці гроші квартири на ім'я ОСОБА_2 спірної квартири у місті Миколаєві, не мають правового значення для вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для визнання угоди недійсною.

Разом з тим, 17 серпня 2016 року відповідачем ОСОБА_5 подана заява про застосування позовної давності до заявлених позивачем ОСОБА_2 позовних вимог.

При з'ясуванні цього питання місцевим судом вірно встановлено, що після укладення між сторонами 14 квітня 2005 року договору дарування відповідачем зобов'язань щодо додаткової допомоги як за договором довічного утримання, крім помірної допомоги за наявністю родинних стосунків, не надавалося.

Такі обставини підтверджені і представником позивача у суді апеляційної інстанції, яка у присутності позивача ОСОБА_2 засвідчила, що відповідач не надавала таку допомогу, як після укладення договору, та звернення позивача у 2010 році за допомогою до соціальних працівників, так і до наступного часу.

Також з червня 2010 року за особистою заявою ОСОБА_2 їй призначено соціальне обслуговування, за яким вона отримує послуги соціального робітника з купівлі продуктів, ліків, прибирання, заповнення книжок з оплати комунальних послуг, супроводження тощо.

За документами, які знаходяться в окремій справі ОСОБА_2 щодо призначення їй соціального обслуговування, встановлено, що починаючи з 2011 року за довідкою - формою №3 КЖЕП вказано, що спірна квартира належить відповідачу, якою переоформлено на своє ім'я особовий рахунок. Така довідка житловою організацією видана на вимогу ОСОБА_2.

Тому доводи позивача про початок перебігу позовної давності з 2015 року як дати коли вона дізналася у КЖЕП про переоформлення особового рахунку на ім'я відповідача не є слушними, так як спростовуються дослідженими апеляційним судом письмовими доказами.

Інших поважних причин, які б давали підстави для поновлення строку на звернення до суду, ні позивачем, ні її представниками, ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції, не наведено.

Не наведено таких причин і у змісті апеляційної скарги.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, незважаючи на те, що початком перебігу позовної давності, на думку апеляційного суду, є не червень 2010 року як встановлено місцевим судом, а момент, після укладення спірного договору, оскільки відповідач допомогу з цього часу за договором як договором довічного утримання позивачу не надавала, а позивач її не отримувала.

В зв'язку з чим, апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану в її інтересах адвокатом ОСОБА_3 відхилити, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного змісту судового рішення.

Повний зміст судового рішення буде виготовлено 23 травня 2018 року, після проголошення вступної та резолютивної частин.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова