Справа № 344/6415/18
Провадження № 2/344/3071/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Татарінової О.А.,

секретаря Мічута Т.Б.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що її син є власником двокімнатної квартири з коморою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Право власності підтверджується договором дарування квартири від 04.05.2012 року. Згідно будинкової книги по даній квартирі зазначено, що в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2. Відповідач ОСОБА_3 з 2012 року у вказаній квартирі не проживає, не бере участі у оплаті комунальних послуг, утриманні та обладнанні житла, протягом тривалого часу, а саме з травня 2012 року не проживає, та не з'являється за місцем реєстрації. На неодноразові прохання відповідач не пояснює чому не знімається з реєстрації, не реагує та нічого не пояснює. У зв'язку з чим позивач має перешкоди в отриманні відповідного розміру субсидій та житлово-комунальні послуги. Тому позивач вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, у звязку із тривалою, понад рік, без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації. Відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач як особа, що проживає та зареєстрована в квартирі, та діє в інтересах сина, як власника квартири, позбавлена отримання житлових субсидій, вимушена звертатись до суду із вказаною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права належного користування майном. На підставі наведеного просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації місця проживання, а саме двокімнатної квартири з коморою за адресою: 76018, АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з'явилася, суду подала заяву, за змістом якої підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в підготовче судове засідання не з'явився, суду подав заяву, за змістом якої позовні вимоги визнає та просить розглянути справу за його відсутності.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним.

Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до копії договору дарування квартири від 04.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 397, ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_3, що підтверджується також і копією Витягу про державну реєстрацію прав від 30.05.2012 року (а.с.7-8,9).

Позивач ОСОБА_1 діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-НМ № 212880 (а.с.10).

Відповідно до копії будинкової книги, у квартирі № 17 за адресою вул. Галицька, 112 в у м. Івано-Франіквськ зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-13).

Згідно копії технічного паспорту, квартира є двокімнатною, загальною площею 51,7кв.м. (а.с.14-17).

Відповідно дост.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідност. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійснені.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач в своїй заяві позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 визнав, жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, не подав, вказав, що з 2012 року дійсно проживає за іншою адресою.

За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою.

Отже даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення ; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України).

Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобовязувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову ОСОБА_1 діючому законодавству України, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, як власника квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати право власності у зв'язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача ОСОБА_3, який понад рік не проживає за вказаною адресою. Домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між власником та відповідачем не було.

Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №17 в будинку №112 В по вул. Галицька в м. Івано-Франківськ.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», відповідно до ст. 71,72,150,156 ЖК України, ст. ст. 29, 383, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України, керуючись ст.ст. 76, 259, 263, 265-268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 В кв. 17, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою № 17 по вул. Галицька, 112 В у м. Івано-Франківськ.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Татарінова О.А.