Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 344/12581/16-ц

провадження № 61-10439св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2017 року у складі судді Антоняка Т. М. та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В. і касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені ВасиляСтефаника» на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» (далі - ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника») про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 29 січня 2014 року між ним та ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» було укладено контракт (строковий трудовий договір) про призначення його на посаду професора на термін з 29 січня 2014 року по 28 січня 2017 року. Однак наказом від 29 серпня 2016 року № 236-к його було звільнено з роботи з 31 серпня 2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки строк контракту ще не закінчився, а будь-яких додаткових угод щодо зміни умов трудового договору сторони не укладали. Неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним звільнення його з роботи з підстави закінчення трудового договору, скасувати наказ від 29 серпня 2016 року № 236-к про звільнення його, професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту, з роботи з 31 серпня 2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору, поновити його на вказаній посаді, стягнути заробітну плату в розмірі середнього місячного заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 30 серпня 2016 року, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ректор ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника»відповідно до чинного трудового законодавства та умов контракту прийняв наказ від 31 серпня 2015 року № 260-к про переведення ОСОБА_1 на 0,5 ставки професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року за строковим трудовим договором, оскільки позивач письмовою заявою від 31 серпня 2015 року виявив свою волю працювати саме на таких умовах. Позивач був ознайомлений з цим наказом і не оскаржив його. Відтак ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» скористався своїм законним правом з дотриманням встановленого законодавством порядку і 29 серпня 2016 року прийняв наказ № 236-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 31 серпня 2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано наказ ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» від 29 серпня 2016 року № 236-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 31 серпня 2016 року за пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Стягнуто з ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20 463,30 грн без урахування обов'язкових податків та зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в сумі 3 667,95 грн. Стягнуто з ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені ВасиляСтефаника» на користь держави 1 280 грн судового збору у зв'язку з розглядом справи в суді першої інстанції та 1 920 грн судового збору у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачем не представлено жодних письмових доказів про внесення сторонами змін до контракту щодо строку його дії. Не надано також і доказів виконання сторонами умов пункту 6.2 контракту (щодо підстав для його розірвання). У заяві про переведення ОСОБА_1 просив змінити тільки обсяг навчального навантаження шляхом його зменшення на певний період, а не строк дії контракту. Роботодавець виконав таке прохання, про що видав наказ. Зазначення роботодавцем у наказі «за строковим трудовим договором» не змінює умов трудових відносин сторін, оскільки вони обумовлені контрактом і у визначеному ним порядку сторонами не змінювалися. Оскільки позивача було звільнено незаконно і він підлягав би поновленню на роботі, однак строк дії його контракту закінчився 28 січня 2017 року, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення - 01 вересня 2016 року і до закінчення строку дії контракту. Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 позову в частині відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 просила скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року в частині задоволення позову про стягнення коштів за час вимушеного прогулу в розмірі 20 463,30 грн та в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування цими судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цілому.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим фактам. Подана ОСОБА_1 31 серпня 2015 року заява стосувалася виключно зміни обсягу роботи, тобто навчального навантаження, і жодних змін до контракту, в тому числі щодо строку його дії не передбачала. Будь-яких інших контрактів, тобто строкових трудових договорів, між позивачем та відповідачем у цей період не укладалося. Суд апеляційної інстанції дав правильну оцінку змісту вказаної заяви та обставинам справи, а тому обґрунтовано визнав незаконним і скасував наказ про звільнення позивача з роботи. Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь позивача компенсацію за час вимушеного прогулу в сумі 20 463 грн 30 коп. за 106 робочих днів, суд не звернув уваги на те, що контракт є продовженим, оскільки згідно з пунктом 6.2 контракту однією з підстав його розірвання є закінчення терміну його дії. При цьому ректор університету та працівник повинні за спільною угодою не пізніше як за два місяці визначитися у наступному: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Якщо в цей строк сторони не визначилися, контракт продовжується на новий термін, тобто на 3 роки - з 29 січня 2017 року по 28 січня 2020 року. Оскільки апеляційним судом встановлено факт незаконних дій відповідача, що безпосередньо призвели до вимушеного прогулу та втрати робочого стажу, позивач має право також на відновлення його порушених прав шляхом поновлення на роботі та компенсації за весь час вимушеного прогулу. Висновки суду щодо відсутності доказів завдання позивачу моральної шкоди суперечать висновкам щодо встановлення факту незаконного звільнення працівника. Незаконне звільнення призвело до втрати нормальних наукових та педагогічних зв'язків, яким позивач присвятив понад 30 років життя, здобуваючи свій авторитет, наукову та педагогічну репутацію. За сумлінну працю, наукові здобутки та виховання молоді позивач неодноразово отримував нагороди.

У касаційній скарзі ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» просив скасувати постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 з власної ініціативи звернувся із заявою про переведення його на 0,5 ставки професора кафедри з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року. На підставі вказаної заяви 31 серпня 2015 року було видано наказ № 260-к, з яким позивач був ознайомлений і йому був відомий новий строк трудового договору. Наказом ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» від 29 серпня 2016 року № 236-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 31 серпня 2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Відповідач у встановлені законом строки видав позивачу трудову книжку та виплатив розрахунок при звільненні. Позивач не звертався до університету ні усно, ні письмово про те, що він хоче продовжити працювати. Суд апеляційної інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, і не оцінив належним чином наявні у ній докази.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» і просила залишити її без задоволення, посилаючись на обставини, викладені у її касаційній скарзі.

Представник ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» - Блаженко Т.В. подала відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 і просила її відхилити, посилаючись на те, що рішення місцевого суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи, які містяться у касаційній скарзі ОСОБА_1, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору (частина третя статті 54 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом (пункт 8 статті 36 КЗпП України).

Згідно з пунктом 9 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (далі - постанова КМУ від 19 березня 1994 року № 170) контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі.

У контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи,

професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця (пункт 10 постанови КМУ від 19 березня 1994 року № 170).

Пунктами 15, 17 постанови КМУ від 19 березня 1994 року № 170 передбачено, що у контракті визначаються режими робочого часу і часу відпочинку працівника. У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання.

Згідно з пунктами 21, 24 постанови КМУ від 19 березня 1994 року № 170 у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом. За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.

Таким чином, умовами строкового трудового договору (контракту) сторони, окрім строку його дії, узгоджують обсяги пропонованої роботи, порядок припинення та продовження контракту, а також підстави для його дострокового розірвання.

Як встановлено судами, трудові відносини між ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» та ОСОБА_1 було оформлено контрактом, у якому сторони узгодили строк його дії з 29 січня 2014 року по 28 січня 2017 року.

29 січня 2014 року ОСОБА_1 був призначений на посаду професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту у зв'язку з обранням за конкурсом.

Розділом 3 контракту визначено обов'язки педагогічного працівника та зміст його роботи (викладання предмету за фахом на відповідному рівні, підготовка конспекту лекцій, методичних розробок, рекомендацій, вказівок, участь у проведенні науково-дослідницької роботи тощо).

Навантаження викладача вищого навчального закладу - це обсяг роботи у годинах за визначеними законом видами діяльності (навчальна, методична, наукова, організаційна), який дорівнює встановленій кількості годин.

Згідно з наказом ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» від 28 серпня 2014 року № 512ОСОБА_1 встановлено 788 годин навчального навантаження на 2014-2015 роки.

31 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ректора ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» із заявою про переведення його на навчальне навантаження 0,5 ставки професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року.

Наказом ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» від 31 серпня 2015 року № 260-к ОСОБА_1, професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Юридичного інституту, переведено на 0,5 ставки професора цієї ж кафедри з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року.

Обсяг навчального навантаження викладача ОСОБА_1 на кожен навчальний рік встановлювався шляхом видання відповідного розпорядчого акта роботодавця, тоді якстрок трудового договору визначався у самому строковому трудовому договорі-контракті.

Пунктом 6 контракту визначено, що його умови можуть бути змінені тільки за згодою сторін у письмовій формі.

Пунктом 6.2.1 контракту передбачено, що підставою для розірвання контракту є закінчення терміну його дії. При цьому ректор університету і працівник повинні за спільною угодою не пізніше як за два місяці визначитися у наступному: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений термін відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, коли кожна із сторін не поставила питання про його припинення. Якщо в цей термін сторони не визначилися, то контракт продовжується на новий термін.

Пунктом 6.2.5 контракту передбачено, що з ініціативи закладу освіти контракт може бути розірваний достроково тільки за умов, передбачених чинним законодавством України, а також невиконання науково-педагогічним працівником університету умов, викладених у пунктах 3.1-3.8 цього контракту.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Наказом від 29 серпня 2016 року № 236-к ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 серпня 2016 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Проаналізувавши наведені докази, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що своєю заявою від 31 серпня 2015 року ОСОБА_1 змінив лише обсяг навчального навантаження на певний період, а не строк дії контракту. Крім того, апеляційний суд правильно виходив з відсутності підстав, визначених пунктом 6.2.5 контракту, для його дострокового розірвання. З огляду на викладене висновок місцевого суду про правомірність звільнення позивача з роботи у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору не відповідає встановленим обставинам справи і ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права. Тому апеляційний вмотивовано скасував рішення суду першої інстанції і ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.

Відмовляючи ОСОБА_1 у поновленні на роботі, апеляційний суд встановив, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без достатніх на те правових підстав, однак на час розгляду справи строк дії контракту, укладеного між сторонами, закінчився, тому ОСОБА_1 не підлягає поновленню на роботі.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи, що позивача було звільнено незаконно і він підлягав би поновленню на роботі, однак строк дії контракту закінчився 28 січня 2017 року, тобто до ухвалення оскаржуваних судових рішень, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 20 463 грн 30 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення ОСОБА_1, а саме з 01 вересня 2016 року і до закінчення строку дії контракту. Наведений апеляційним судом розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає приписам статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Цей висновок стосується оцінки судом обставин справи та зібраних доказів. Їх переоцінка виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, апеляційний суд правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 про те, що контракт є продовженим на підставі пункту 6.2.1, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Передбачена вказаним пунктом контракту умова про те, що у випадку не визначення сторонами за два місяці про припинення дії контракту чи про його продовження або укладення на новий термін контракт продовжується, об'єктивно не могла бути виконана сторонами, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту позивач не виконував своїх трудових обов'язків, тобто не був працівником, з яким ректор університету мав досягнути спільної угоди.

Крім того, відповідно до частини одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Згідно з розділом 4 Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладення з ними трудових договорів (контрактів), затверджених наказом Міністерства науки і освіти України 05 жовтня 2015 року № 1005, конкурс на заміщення посади науково-педагогічного працівника в порядку обрання за конкурсом рекомендовано оголошувати не пізніше, ніж за три місяці до закінчення терміну дії трудового договору (контракту) з науково-педагогічним працівником.

За змістом наведених положень, чинних на час закінчення строку дії контракту від 29 січня 2014 року, укладеного між сторонами у цій справі, тобто станом на 28 січня 2017 року, з ОСОБА_1 не міг бути укладений чи продовжений контракт на новий термін без проведення конкурсу. Оскільки такий конкурс за участю позивача не проводився, то він не може бути поновлений на роботі.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди заявників з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2018 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 та Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак