Справа № 461/2005/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/4784/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській областіна рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року у справі за позовом адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області, з участю третьої особи: Залізничного відділу Головного управління Національної поліції у Львівській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Залізничного відділу поліції ГУ НП у Львівській області, в якому просила звільнити з-під арешту та зняти заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ 212D, легковий пасажирський-В, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1, належний на праві власності ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, накладеними постановою старшого слідчого прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року в рамках розслідування кримінальної справи № 181-0311. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 зареєструвала автомобіль у Надвірнянському відділі ВРЕР ДАІ при ГУ МВС України Івано-Франківській області - на даний час територіальний сервісний центр 2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області, отримавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Позивачка вирішила продати, належний їй на праві власності автомобіль та перереєструвати його на іншу особу, однак з'ясувалося, що постановою старшого слідчого про накладення заборони на проведення реєстраційних операцій з транспортними засобами накладено заборону на здійснення реєстраційних операцій у рамках розслідування кримінальної справи. Просить звільнити з-під арешту та зняти заборону на проведення реєстраційних операцій на транспортний засіб та скасувати накладену заборону.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року позовні вимоги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області, з участю третьої особи: Залізничного відділу Головного управління Національної поліції у Львівській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності - задоволено.

Ухвалено зобов'язати Головне управління Національної поліції у Львівській області та територіальний сервісний центр 2642, Регіональний сервісний центр МВС у Івано-Франківській області зняти заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ 212D, легковий пасажирський-В, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, належний на праві власності ОСОБА_4, накладену постановою старшого слідчого прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року у кримінальній справі № 181 -0311.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року оскаржив Територіальний сервісний центр 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що 20 квітня 2017 року апелянтом було заявлено в судовому засіданні клопотання від 13.04.2017 № 31/9/918 про постановлення ухвали про передачу даної справи до Івано-Франківського міського суду - за місцем реєстрації майна. Суддя для прийняття рішення по заявленому клопотанню видалився до нарадчої кімнати. Після виходу з нарадчої кімнати суддею було оголошено, що винесення ухвали по суті заявленого клопотання відкладається до наступного судового засідання, оскільки ним виявлено відсутність підпису у позовній заяві, яка подана представником позивача ОСОБА_3, про що винесено Ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, в наступному судовому засіданні, яке було призначено на 18.05.2017 року, на нагадування представника РСЦ МВС про обов'язковість винесення ухвали за поданим клопотанням про передачу справи для розгляду до належного суду, суддею після виходу з нарадчої кімнати у його задоволенні відмовлено усно «протокольним» рішенням. Така обставина, на думку апелянта, свідчить про порушення принципу нарадчої кімнати, а саме: пунктів 2 і 5 статті 209 ЦПК України. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що позивачем у позовній заяві не вказана вимога про звільнення майна з - під арешту, що є цивільно-правовою вимогою, в той час, як вимога про зобов'язання скасувати заборону на проведення реєстраційних дій (зняти арешт з майна), належить до адміністративно - правових вимог. Вказує, що оскільки даний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства окружним адміністративним судом, а не загальним судом, РСЦ МВС 18.05.2017 року було заявлено (долучено до матеріалів судової справи) в судовому засіданні клопотання від 13.04.2017 № 31/9/917 про постановлення ухвали щодо закриття провадження у справі. Однак, судом в порушення КАСУ, не виходячи до нарадчої кімнати, «протокольним» рішенням без оголошення мотивів, якими суд керувався, було клопотання відхилено. Вважає, що це свідчить про грубе порушення судом визначення юрисдикції розгляду даної справи. Звертає увагу на те, що арешт на майно позивача, а саме автомобіль, був застосований під час досудового слідства - 23.05.2011 року, тобто до набрання чинності КПК України в редакції 2012 року, і тому, з огляду на п. 9 Розділу «Перехідні положення» КПК України в редакції 2012 року, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що був передбачений нормами КПК України в редакції 1960 року. Вказує, що в листі Залізничного відділу поліції від 27.12.2016 року № 14961/38/02-2016 (лист наявний у матеріалах справи), з приводу спірних правовідносин, висловлено офіційну позицію. В тому числі, слідчим зазначено, що зняття заборони на проведення реєстраційних операцій з вищевказаним автомобілем можливе лише у випадку сплати відповідної суми податку з власників транспортних засобів або після прийняття остаточного рішення у кримінальній справі. Додатково зазначає, що РСЦ не є тим органом державної влади, до повноважень якого входить накладення/зняття арешту на майно. Відповідно, виконати рішення суду без припису правоохоронного органу про зняття арешту з майна, не порушуючи чинне законодавство України, станом на сьогодні не представляється можливим. Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області, з участю третьої особи: Залізничного відділу Головного управління Національної поліції у Львівській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виходив з того, що накладення заборони на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) на транспортний засіб є протиправним та порушує право власності позивача.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується лише частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2011 року ОСОБА_4 зареєструвала транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ 212D, легковий пасажирський-В, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1, у Надвірнянському відділі ВРЕР ДАІ при ГУ МВС України Івано-Франківській області - на даний час територіальний сервісний центр 2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області, отримавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 та постійні державні номерні знаки НОМЕР_2

ОСОБА_4, вирішивши продати належний їй на праві власності транспортний засіб і перереєструвати його на іншу особу та звернувшись у Центр надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з'ясувала, що постановою старшого слідчого прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року накладена заборона на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) в рамках розслідування кримінальної справи № 181-0311 на автомобіль марки MERCEDES-BENZ 212D, легковий пасажирський-В, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1.

31 травня 2013 року СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001674. 05 серпня 2013 року матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001674 від 31 травня 2013 року об'єднані з матеріалами досудового розслідування № 0001639.

Вищевказана кримінальна справа № 181-0062 порушена за фактом шахрайства, вчиненого особами в особливо великих розмірах, підроблення документів та використання невстановленими особами завідомо підроблених документів, за ознаками злочинів передбачених ст. 190 ч. 4, ст. 358 ч.ч. 1, 3 КК України. Дана кримінальна справа виділена з кримінальної справи № 181-0311, порушеної відносно начальника ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 365 КК України, розслідування якої проводилось слідчим відділом прокуратури Львівської області.

Розслідуванням встановлено, що протягом 2008-2010 років невстановлені слідством особи, шляхом обману та зловживання довірою, здійснювали первинну реєстрацію транспортних засобів у Львівському ВРЕР на інших фізичних осіб, використовуючи їхні паспортні дані та довіреності. В подальшому, під час проведення даної реєстрації, невстановлені слідством особи, діючи умисно, підробляли квитанції про сплату фізичними особами, на яких проводилась первина реєстрація, податку з власників транспортних засобів, хоча фактично даний податок не був сплачений або сплачений частково, та подавали їх у Львівське ВРЕР УДАІ ГУ МВС України у Львівській області для незаконної реєстрації службовими особами ВРЕР цих транспортних засобів.

З повідомлення слідчого Залізничного ВП ГУ НП від 27 грудня 2016 року за № 14962/38/02-2016 вбачається, що: позивачка не була та не є підозрюваною, обвинуваченою чи цивільним позивачем у кримінальній справі № 181-0062; належний їй на праві власності автомобіль не був визнаний речовим доказом у наведеній справі; жодних інших арештів чи заборон на проведення реєстраційних операцій не накладалось (а.с. 13).

З повідомлення слідчого Залізничного ВП ГУ НП від 27 грудня 2016 року за № 14961/38/02-2016 вбачається, що: заборона на проведення реєстраційних операцій стосовно зазначеного транспортного засобу накладена у зв'язку з тим, що під час проведення її первинної реєстрації у Львівському ВРВЕ УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в порушення вимог Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» не сплачено відповідного податку. Щодо зняття заборони на проведення реєстраційних операцій з вищевказаним автомобілем можливе лише у випадку сплати відповідної суми податку з власників транспортних засобів або після прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні (а.с. 14).

В той же час, згідно постанови старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області від 23 травня 2011 року, такою накладено заборону на проведення реєстраційних операції щодо транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ SPRINTER 212, фургон маловантажний-В, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_3 (а.с.10-11).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 15 травня 2013 року (справа № 6-26цс13), вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Саме до цього зводяться і роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5.

Відповідно до абз. 3 п. 1 постанови ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження, з метою захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності, власник чи інший володілець вправі звернутись до суду в загальному порядку, та після підтвердження цього права, така особа як і титульний власник майна, в тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів в порядку передбаченому в ст. ст. 174, 539 КПК України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Вказане свідчить про те, що у разі якщо потреби в підтвердженні права власності на майно немає, то питання щодо звільнення такого майна з-під арешту повинно вирішуватись в порядку кримінального судочинства.

Також в абз. 4 п. 1 визначено, що згідно з п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК питання зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно вимог п. 9 розділу XI "Перехідні положення" Кримінально-процесуального кодексу України № 4651-IV від 13 квітня 2012 року, встановлено, що "Запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом".

Таким чином, рішення про скасування арешту в даній справі повинно бути прийняте в порядку передбаченому КПК України, що діяв до набрання чинності КПК України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI.

Відповідно до КПК Укракїни в редакції 1960 року можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження була передбачена лише у випадку, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (абз. 6 ст. 6 КПК України).

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник у зв'язку з порушенням прав власника автомобіля, у зв'язку з винесення слідчим у кримінальній справі постанови про накладення заборони на проведення реєстраційних операцій щодо транспортних засобів.

Отже, власник чи інший володілець майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності, зокрема на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у загальному порядку, навіть за наявності кримінального провадження.

Оскільки позивачка не була та не є підозрюваною, обвинуваченою чи цивільним позивачем у кримінальній справі № 181-0062; належний їй на праві власності автомобіль не був визнаний речовим доказом у наведеній справі, то вона позбавлена права оскаржити дії слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений спір є цивільно-правовим і відповідно до ст. 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що арешт на майно - транспортний засіб не накладався, а позивач вільно володіла та користувалась транспортним засобом, лише з обмеженням права зняття з реєстрації транспортних засобів. Однак такі обмеження не визнані у передбаченому законом порядку незаконними чи протиправними. Тому заявлений позов є передчасним.

Згідно з Порядком державної реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 7 вересня 1998 року № 1388, реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків. Тобто у разі відсутності документів про сплату відповідних податків, реєстрація, перереєстрація та технічний огляд транспортних засобів не проводиться.

У абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суд України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена

особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав,

свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та

осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших

осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були

порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих

осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач

відповідальним за це.

Колегія суддів приходить до висновку, що до участі у справі безпідставно не залучено фіскальну службу, повноваження якої пов'язані із перевіркою правильності сплати податку при первинній реєстрації ТЗ позивача. Саме фіскальна служба є належним відповідачем у справі, зважаючи на підстави та мотиви постанови про накладення заборони державної реєстрації ТЗ, винесеної з метою запобігання вчиненню злочину та забезпечення можливого виконання судового рішення у кримінальній справі.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку, в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Згідно положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України (чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Позивач в суді першої інстанції не скористався своїм правом щодо залучення до справи фіскальної служби в якості відповідача, а суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України (чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції) не попередив сторону позивача про наслідки вчинення або не вчинення таких процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, передбачених ст. 51 ЦПК України.

Колегія суддів роз'яснює, що позивач вправі звернутись з позовом до належного відповідача та залучити до участі в справі всіх осіб, чиїх прав та інтересів торкається розгляд такого позову.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов»язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов»язки осіб, що не були залучені до участі в справі.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області слід задовольнити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Івано-Франківській області, з участю третьої особи: Залізничного відділу Головного управління Національної поліції у Львівській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов'язання зняти заборону на проведення реєстраційних дій, накладеної постановою слідчого прокуратури у кримінальній справі - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М. Ніткевич А.В.