Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 725/1098/17

провадження № 61-20886св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 червня 2017 року у складі судді Галичанського О. І. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що протягом 17 років він проживав у належній ОСОБА_5 квартирі№ АДРЕСА_2, перебуваючи з нею у фактичних шлюбних стосунках. За час спільного проживання він фізичною працею та особистими коштами приймав участь у покращені житлових умов, ремонті, реконструкції балкону квартири. Приводом для розпаду їх з ОСОБА_5 стосунків став брат відповідача - ОСОБА_5 Наприкінці 2014 року ОСОБА_5 заявила про припинення їх стосунків, виставивши його речі з квартири. Вважає, що він набув право користування належною ОСОБА_5 квартирою, враховуючи час проживання у ній, а тому звернувся з відповідним позовом до суду. В період розгляду спору щодо права користування житлом ОСОБА_5 29 січня 2015 року подарувала спірну квартиру своєму брату ОСОБА_5 Укладений між відповідачами договір дарування містить ознаки фіктивності, оскільки квартира у власність брата ОСОБА_5 не перейшла, він проживає за кордоном, а у спірній квартирі надалі проживає відповідачка, яка самостійно несе тягар утримання вказаного майна. Вважає, що ОСОБА_5 подарувала своєму брату квартиру з метою перешкодити йому довести своє право на користування вказаним житлом, оскільки на момент укладення цього правочину їй було відомо про наявність спору. Врахувавши викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 29 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_5

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірний договір посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І., право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Сукупність цих дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення дарувальником було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на квартиру, що по суті і є правовими наслідками договору дарування. Позивачем не доведено, що оспорюваний правочин порушує його права, а також містить ознаки фіктивності.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 червня 2017 року залишено без змін. Виправлено допущену в резолютивній частині рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 червня 2017 року описку в абзаці першому, замість слів «про вселення в квартиру, визнання права користування квартирою і реєстрація та визнання права власності на частку в квартирі» зазначено слова «про визнання недійсним договору дарування квартири».

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 своїх вимог про недійсність договору дарування з підстав, передбачених статтею 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не довів. Відповідачем вчинені всі необхідні дії для виконання договору дарування, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сторони вказаного договору не мали наміру на реальне настання правових наслідків укладеного правочину.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування цими судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що фіктивний правочин сторони вчиняють лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. ОСОБА_5 фактично залишилася проживати у спірній квартиру і зареєстрована у ній, оплачує комунальні послуги, реєстрація нового власника у спірній квартирі не відбулася. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені, а ціль обох ОСОБА_5 полягала в тому, щоб змінити власника спірної квартири і позбавити його можливості відстоювати право проживання у спірній квартирі. Суди не відреагували на його неодноразові заяви щодо виклику в суд відповідачів, чим позбавили його можливості опитати їх і з'ясувати їх наміри після укладення договору дарування квартири.

Представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що факт відчуження спірної квартири не вплинув на жодні цивільні права ОСОБА_4, оскільки такі права у нього відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Першотравневого районного суду міста Чернівці.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року справу № 725/1098/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

За змістом статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням по комунальній власності виконавчого комітету Чернівецької міської ради 16 вересня 1993 року.

29 січня 2015 року між відповідачами було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого дарувальник ОСОБА_5 подарувала своєму брату ОСОБА_5 вищевказану квартиру.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваногона дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на фіктивність укладеного між відповідачами договору дарування.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16).

Як роз'яснено у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв'язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання вказаного вище договору дарування, позивач посилався на те, що зазначеним правочином порушуються його права на користування спірним майном.

Судами встановлено, що у грудні 2014 року ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_5, третя особа - Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 9 міста Чернівці, про вселення у квартиру, визнання права користування квартирою і реєстрацію та про визнання права власності на частку у квартирі АДРЕСА_1. Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 16 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. В межах розгляду вказаної справи було встановлено, що право ОСОБА_4 на користування спірною квартирою не підлягає захисту.

Згідно з частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що особисті права позивача не були порушені внаслідок відчуження вказаної вище квартири на підставі укладеного між сторонами договору дарування.

Разом з тим, місцевий суд правильно виходив з того, що спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І., також було зареєстровано право власності набувача квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на квартиру. Проживання ОСОБА_5 у належній її брату квартирі не може вважатися ознакою фіктивності правочину. Позивачем не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри сторін оспорюваного правочину не були спрямовані на укладення між ними договору дарування.

Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що суди не відреагували на його неодноразові заяви щодо виклику в суд відповідачів, чим позбавили його можливості опитати їх і з'ясувати їх наміри та дії після укладення договору дарування квартири, не заслуговують на увагу і спростовуються матеріалами справи, якими підтверджується, що судові виклики відповідачам були направлені відповідно до вимог статті 74 ЦПК України 2004 року. Присутність сторони в судовому засіданні є її правом, а не обов'язком. Позивачем не заявлялося клопотання про визнання явки сторони обов'язковою.

Посилання у касаційній скарзі на те, що спірна квартира не була передана обдаровуваному, є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов