Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/999/17 Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 54 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 280/999/17 за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області, третя особа - начальник відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про попередження про майбутнє скорочення штату, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримання кінцевого розрахунку, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 березня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді ПасічногоТ.З. у м. Коростишеві

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, вимоги якого неодноразово збільшувала та просила визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Коростишівської райдержадміністрації Житомирської області № 85-К від 27.04.2017 про попередження про скорочення в частині щодо неї; визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Коростишівської райдержадміністрації Житомирської області № 206-К від 30.06.2017 про звільнення з роботи у зв'язку із скороченням штату; поновити її на роботі на посаді спеціаліста 2 категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської райдержадміністрації Житомирської області з 30.06.2017; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2017 року по день постановлення рішення суду - 57335, 04 грн (а.с. 82); стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку, починаючи із 30.06.2017 по 07.07.2017 у сумі 1628, 13 грн та моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

В обґрунтування вимог зазначила, що з 18.08.1993 вона працювала на посаді бухгалтера-касира централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА. 29.12.2006 була переведена на посаду спеціаліста 2 категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти. Згідно наказу № 85 від 27.04.2017 її та ряд інших працівників попереджено про наступне звільнення у зв'язку з скороченням штатів з 01.07.2017 та наступного дня запропоновано посаду головного бухгалтера у чотирьох школах міста Коростишева на вибір. Вона виявила бажання працювати у Коростишівській ЗОШ №3. В подальшому, наказом відділу освіти Коростишівської райдержадміністрації Житомирської області № 206-К від 30.06.2017 її звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що звільнення відбулося із порушенням вимог чинного законодавства, а саме: роботодавець не ознайомив її із наказом про скорочення штату, а тому їй не було відомо, які посади підпадають під скорочення; порушена процедура розгляду профспілковим комітетом подання про її звільнення; запропонована посада головного бухгалтера Коростишівської ЗОШ №3 при звільненні з роботи їй не надана, крім того інша вільна посада в установі не була запропонована; при скороченні штату працівників відповідачем не враховано її переважне право залишення на роботі, оскільки вона працює з 1993 року, має двох дітей-студентів на утриманні. Крім того, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України кінцевий розрахунок відповідачем проведено не в день звільнення, а через 7 днів. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що після звільнення у зв'язку із нервовою напругою в неї погіршився стан здоров'я, внаслідок чого вона вимушена була проходити лікування, нову роботу так і не знайшла, а тому переживаючи за своє майбутнє, зазнала моральних страждань. Виходячи із наведеного просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач пропустила строк звернення до суду, питання про його поновлення не ставила, підстав поважності причин його пропуску не наводила.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове - про задоволення її позовних вимог. Зокрема, зазначає, що відмовляючи їй у задоволенні позову у зв'язку із попуском строку звернення до суду судом першої інстанції грубо порушено її право на судовий захист та посилається на практику ЄСПЛ. Крім того, за час розгляду справи суд не ставив на обговорення питання причини пропуску строку, а тому вона вважала, що звернулася до суду із позовом вчасно. В обґрунтування думки щодо незаконності рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 зазначила, що судом не перевірено факт скорочення у відділі освіти Коростишівської РДА, не взято до уваги, що вона погодилась на запропоновану посаду головного бухгалтера ЗОШ №3, проте після звільнення не була забезпечена роботою, крім того, на засіданні профкому не була присутня, а згода профкому на її звільнення не обґрунтована. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до вимог, викладених у позовній заяві.

Відділ освіти Коростишівської РДА надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, суд дослідив всі обставини справи, що мають значення. Зазначає, що при звільненні ОСОБА_1 відділ освіти Коростишівської РДА дотримався процедури звільнення, а саме, позивачку було попереджено про наступне скорочення штату за 2 місяці, профспілковий орган надав згоду на наступне вивільнення працівників, в тому числі і ОСОБА_1, якій двічі в письмовій формі пропонувались дві посади працівника бухгалтерії, від яких вона відмовилась, а тому 30.06.2017 ОСОБА_1 була звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки ОСОБА_1 отримала трудову книжку 30.06.2017, а з позовом звернулася 02.08.2017, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

ОСОБА_1 надіслала заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що строк звернення до суду пропустила з поважних причин, оскільки була за кордоном, обговорення питання причин поважності пропуску зазначеного строку під час розгляду справи в суді першої інстанції не було, тому вважала, що строк не пропущений, крім того вказала, що від запропонованої посади головного бухгалтера ЗОШ №3 не відмовлялася, а друга запропонована посада не була вакантною. Разом із тим, суд першої інстанції не дослідив, чи відбулося скорочення штату чи реорганізація у відділі освіти Коростишівської РДА, а на за засіданні профкому під час надання згоди на її звільнення вона не була присутня. Крім того, під час звільнення не враховано її переважне право на залишення на роботі, а питання щодо стягнення коштів за час затримки розрахунку, що не заперечує і відповідач, судом взагалі не вирішувалось.

У судовому засіданні в Апеляційному суді Житомирської області ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених в ній, та просили її задовольнити.

Представник відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області ОСОБА_4 та третя особа - начальник відділу освіти Коростишівської райдержадміністрації Житомирської області ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечили, пояснили, що позивачка відмовилась від запропонованих посад, а тому підстав для поновлення її на роботі немає. Окрім того вказали, що ОСОБА_1 своєчасно не звернулась до суду за захистом своїх прав, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові за пропуском строку звернення до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 18.08.1993 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера-касира централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області. 29.12.2006 року вона була переведена на посаду спеціаліста 2 категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.9-10).

Наказом № 294 від 28.12.2016 «Про попередження працівників централізованої бухгалтерії відділу освіти про наступне звільнення за скороченням штатів» на виконання рішення сесії районної ради від 24.11.2016 №213 «Про автономізацію бухгалтерського обліку у загальноосвітніх навчальних закладах міста Коростишева», відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.12.2009 № 1564-р. «Про першочергові заходи щодо забезпечення розширення автономії загальноосвітніх навчальних закладів» та переходом загальноосвітніх навчальних закладів міста, Більковецької ЗОШ І-ІІІ ступенів, Щигліївської ЗОШ І-ІІІ ступенів, Квітневої ЗОШ І-ІІІ ступенів, Кропивнянського НВК до Коростишівської об'єднаної територіальної громади, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України попереджено про звільнення спеціалістів централізованої бухгалтерії відділу освіти у зв'язку із скороченням штатів, зокрема і ОСОБА_1 (а.с. 13).

Згідно наказу № 85 від 27.04.2017 "Про попередження працівників централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації про наступне звільнення за скороченням штатів" ОСОБА_1 та ще 5 працівників попереджено про звільнення у зв'язку з скороченням штатів з 01.07.2017 та наказ № 294 від 28.12.2016 визнано таким, що втратив чинність (а.с.11).

27.04.2017 проведено засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації відділу освіти Коростишівської РДА, за результатами якого надано погодження на скорочення 6 штатних одиниць спеціалістів централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА та на звільнення у зв'язку із скороченням штату чисельності працівників, зокрема і ОСОБА_1, що підтверджується копією протоколу №2 від 27.04.2017 (а.с. 61-62).

28.04.2017 ОСОБА_1 було запропоновано посаду головного бухгалтера у чотирьох школах міста, що підтверджується листом-пропозицією № 531-/01-23 від 28.04.2017 (а.с.12).

ОСОБА_1 висловила бажання працювати в ЗОШ №3, про що зазначила письмово (а.с.12).

Будь-яких заперечень від відповідача про неможливість зайняття цієї посади позивачем не надійшло. В подальшому ОСОБА_1 від зайняття цієї посади не відмовлялась і на момент скорочення штатів зазначена посада була вільною.

30.06.2017 відбулося засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації відділу освіти, під час якого ОСОБА_1 запропоновано посаду спеціаліста І категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА, яка буде вакантною з липня 2017 року.

Спочатку ОСОБА_1 погодилась на зайняття цієї посади, проте того ж дня відмовилась, посилаючись на те, що вказана посада не є вакантною на час звільнення. Зазначене підтверджується записом в протоколі № 5 від 30.06.2017 та на листі № 1026/0123 від 30.06.2017 (а.с. 57-59, 67).

За результатами проведення засідання профспілкового комітету надано повторне погодження відділу освіти на звільнення за скороченням штату працівників централізованої бухгалтерії, які підпадають під скорочення.

Наказом № 206-к/тр від 30.06.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади 30.06.2017 року у зв'язку з скороченням штату, п.1 ст.40 КзпП України (а.с.16).

30.06.2017 ОСОБА_1 отримала зазначений наказ про звільнення та трудову книжку, що підтверджується її підписом (а.с. 101).

Із позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 2 серпня 2017 року.

Рішенням суду першої інстанції відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

Проте апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком, виходячи із наступного.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи 30.06.2017, а до суду звернулася із позовною заявою 02.08.2017.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, в порушення вимог закону, суд першої інстанції не перевірив та не обговорив причини пропуску строку звернення до суду позивачем, чим порушив її право подати докази на підтвердження причин його пропуску.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у липні 2017 року перебувала поза межами України (а.с.126-127).

А тому, враховуючи цю обставину, а також тривалість пропущеного строку (1 день), Апеляційний суд вважає, що з метою додержання права позивача на судовий захист, строк звернення до суду необхідно поновити.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Зазначені положення містяться у правовій позиції Верховного суду України по справі № 6-1264цс17 від 09.08.2017.

Із матеріалів справи вбачається, що у відділі освіти Коростишівської районної державної адміністрації дійсно відбулося скорочення чисельності штату працівників централізованої бухгалтерії, що підтверджується штатними розписами по відділу станом на 01.01.2017 та на 01.07.2017 (а.с. 55-56). Зокрема чисельність спеціалістів ІІ категорії зменшилася із 5 до 2, спеціалістів І категорії - із 7 до 4.

Роботодавцем дотримано двомісячний строк попередження працівників, у тому числі ОСОБА_1, про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату чисельності працівників, надана згода первинної профспілкової організації на наступне звільнення, було запропоновано вакантні посади.

Довідкою відділу освіти Коростишівської райдержадміністрації від 27.04.2018 року №380/01-25 підтверджується, що станом на 30.06.2017 у відповідача було чотири вакантні посади - спеціаліст централізованої бухгалтерії (посада скорочувалась 30.06.2017), а також головний бухгалтер Коростишівської ЗОШ №3, Головний бухгалтер Коростишівської ЗОШ №1 та головний бухгалтер Коростишівської НВК ім. О.Ольжича-1.

ОСОБА_1 письмово зазначила, що має бажання працювати в школі №3 (а.с.12).

Відтак, матеріалами справи та поясненнями сторін підтверджено, що посада головного бухгалтера Коростишівської ЗОШ №3, яка була запропонована відповідачем ОСОБА_1, на яку остання письмово погодилась та в подальшому не відмовлялась, на момент звільнення її з роботи була вільною. Окрім того на момент звільнення позивачки у відповідача було ще дві вакантні посади, які відповідно до спеціальності та кваліфікації могла б зайняти ОСОБА_1

Доказів того, що ОСОБА_1 відмовилась від зайняття зазначених посад відповідач, як того вимагають приписи ч.1 ст.81 ЦПК України, не надав.

Посилання відповідача на те, що позивачка відмовилась від посади спеціаліста І категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської РДА, яка мала б бути вакантною у липні 2017 року, на суть спору не впливає, оскільки на момент звільнення вказана посада не була вільною, натомість були вакантні декілька інших посад, від яких позивачка не відмовлялась.

Отже, відповідач не належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування позивача за наявності вакантних посад, які остання могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Виходячи із наведеного, наказ № 206-к/тр від 30.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 з роботи 30.06.2017 року у зв'язку з скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 - поновленню на роботі.

Разом з тим, немає підстав для визнання незаконним та скасування наказу відділу освіти Коростишівської райдержадміністрації Житомирської області №85 від 27.04.2017 про попередження про скорочення в частині ОСОБА_1 з огляду на наведені вимоги закону та встановлені фактичні обставини справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 була звільнена без законної підстави та підлягає поновленню на роботі, вона має право на компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 - 2018 рік та з урахуванням статті 235 КЗпП України, середній заробіток позивача має бути розрахований за 217 робочих днів вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір стягнутого з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.06.2017 року по день постановлення судового рішення, позивачка виходила із розміру заробітної плати за травень -5659,94грн , в тому числі - 2624 грн - матеріальна допомога та за червень - 8496,64грн., та визначила середньоденну заробітну плату в розмірі 353,92грн.

Проте такий обрахунок суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затведженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Так, відповідно до р.ІІ п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Оскільки звільнення позивачки за скороченням штату відбулось 30 червня 2017 року, то для підрахунку середньої заробітної плати береться травень та квітень 2017 року.

У квітні 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 становила 3411,20грн., а в травні - 5659,94 грн, у тому числі 2624 грн. - матеріальна допомога (а.с.15).

Відповідно до р.ІІІ п.4 б) згаданої постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

З огляду на наведене, заробітна плата ОСОБА_1 за травень 2017 для обрахунку середньої заробітної плати повинна становити 3035,94грн (5659,94грн - 2624 грн).

Кількість робочих днів за квітень і травень 2017 року становить 39, а тому середньоденна заробітна плата за цей період складає 165,31грн (3411,20 грн +3035,94грн) : 39 робочих днів).

Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу - з дня звільнення (30.06.2017) по день постановлення судового рішення (10.05.2017) складає 217 дн.

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 35872,27грн (165,34 грн х 217 дн). Зазначена сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 також просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримання кінцевого розрахунку, починаючи з 30.06.2017 по 07.07.2017 в загальній сумі 1628,13грн.

Проте, законом не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при незаконному звільненні працівника у разі поновлення його на роботі та стягнення у зв'язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити.

У зв'язку із тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушення вимог трудового законодавства, що безперечно заподіяло їй душевні страждання, обгрунтованою є її вимога про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд ураховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін в житті позивачки, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і діями заподіювача.

Незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, її моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останньої у прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд ураховує вищенаведені обставини, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обгрунтованим розміром такого відшкодування 1 000, 00грн.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то за вимогу про поновлення на роботі судовий збір в сумі 640грн підлягає стягненню з відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області в дохід держави.

Майнова вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволена на 61%, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 585,60грн. від сплаченої нею суми судового збору за подання апеляційної скарги за цю вимогу (960грн. х 61%). Розрахунок: майнова вимога - 57335,04грн. (а.с.82) + 1628,13грн. (а.с.8)=58963,17грн., задоволено - 35872,27грн, що становить 61%.

Окрім того задоволено вимогу про визнання недійсним та скасування наказу №206-К від 30.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 з роботи та вимогу про стягнення моральної шкоди, а тому з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню 1920грн за подання апеляційної скарги (960грн х 2вимоги).

Отже, всього з відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 2505,60грн. (585,60+1920) сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення по справі про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 березня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Поновити строк звернення до суду.

Визнати незаконним та скасувати наказ Відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області № 206-К від 30.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з скороченням штату .

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді спеціаліста ІІ категорії централізованої бухгалтерії відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області з 30.06.2017.

Стягнути на користь ОСОБА_1 із Відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2017 по 10.05.2018 у розмірі 35872,54грн. та 1000грн. - на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог відмовити.

Стягнути із Відділу освіти Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1299, 96 грн, в дохід державного бюджету 640 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.05.2018.

Головуючий Судді