Постанова

Іменем України

8 травня 2018 року

м. Київ

справа № 756/5384/15-ц

провадження № 61-53св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит»,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві Державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_9, подану представником - ОСОБА_8, на рішення Оболонського районного суду м. Києва у складі судді Тітова М. Ю. від 15 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду м Києва в складі суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М. від 28 листопада 2017 року та касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_10, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д. від 21 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк Фінанси та кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 90 000 дол. США з терміном повного погашення заборгованості до 14 жовтня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом 13% річних. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником 16 жовтня 2007 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_6 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34 кв.м., житловою площею 16 кв.м. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором н виконує, унаслідок чого станом на 26 листопада 2014 року заборгованість за кредитним договором склала 3 550 124 грн 57 коп., яка складається із строкової заборгованості за кредитом - 78 389,78 дол. США, що еквівалентно 1 173 738 грн 01 коп.; простроченої заборгованості за кредитом - 7 042,53 дол. США, що еквівалентно 105 448 грн 51 коп.; строкової заборгованості за відсотками - 802,11 дол. США, що еквівалентно 12 010 грн 07 коп.; простроченої заборгованості за відсотками - 39 575,42 дол. США, що еквівалентно 592 566 грн 72 коп.; пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсотках - 1 666 361 грн 26 коп. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 перед банком за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року в сумі 125 809,84 дол. США та 1 666 361 грн 26 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,00 кв.м; житловою площею 16,00 кв.м та складається з 1 жилої кімнати, що належить на праві приватної власності ОСОБА_6, шляхом набуття права власності на зазначене майно ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінка майна суб'єкта оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем вирішується в позасудовому порядку відповідно до Закону України «Про іпотеку» та укладеного між сторонами іпотечного договору шляхом прийняття рішення про перехід предмета іпотеки у власність, що є підставою для реєстрації права власності ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на предмет іпотеки, а в судовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року в розмірі 125 809,84 дол. США та 1 666 361 грн 26 коп. звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,00 кв.м; житловою площею 16,00 кв.м складається з 1 жилої кімнати, що належить на праві приватної власності ОСОБА_6, шляхом набуття права власності на зазначене майно ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1. Відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру та виселення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання про судовий збір.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, посилаючись на положення частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», виходив із того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року повернуто заявнику.

Апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 виходив із того, що нормами ЦПК України не передбачено можливості апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, які були скасовані судом апеляційної інстанції, а також рішень суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2017 року, ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, поданої представником ОСОБА_8, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції безпідставно не застосували до виниклих правовідносин норми Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та статті 11, 14 та 18 Закону України «Про охорону дитинства»; позовна заява про звернення стягнення на предмет іпотеки була подана позивачем із пропуском строку позовної даності.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2018 року, ОСОБА_7 який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10, просить скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала апеляційного суду прийнята з порушенням міжнародних угод, згода на укладення яких дана Верховною Радою України, Конституції України, Європейської конвенції про права та основоположні свободи людини в частині доступу до правосуддя, статтей 124, 129 Конституції України, законодавства України у сфері захисту прав дитини, Сімейного кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та правил застосування строків позовної давності.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі - в редакції цього Закону) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, та подана представником ОСОБА_8, та касаційна скарга ОСОБА_7 який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Як убачається зі статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд установив, що 16 жовтня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 90 000 дол. США з терміном повного погашення заборгованості до 14 жовтня 2027 року зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником 16 жовтня 2007 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_6 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34 кв.м., житловою площею 16 кв.м.

ОСОБА_6 умови кредитного договору належним чином не виконує, унаслідок чого утворилась заборгованість по кредитному договору, яка станом на 26 листопада 2014 року складає 3 550 124 грн 57 коп., яка складається з: строкової заборгованості за кредитом - 78 389,78 дол. США, що еквівалентно 1 173 738 грн 01 коп.; простроченої заборгованості за кредитом - 7 042,53 дол. США, що еквівалентно 105 448 грн 51 коп.; строкової заборгованості за відсотками - 802,11 дол. США, що еквівалентно 12 010 грн 07 коп.; простроченої заборгованості за відсотками - 39 575,42 дол. США, що еквівалентно 592 566 грн 72 коп.; пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсотках - 1 666 361 грн. 26 коп.

Як убачається з пункту 1.1 іпотечного договору, укладеного між банком та позичальником 16 жовтня 2007 року, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов'язанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу так і процентів за ним).

Відповідно до пункту 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно пункту 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, вважається що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовляються, що кандидатура незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета застави незалежний експерт повинен використовувати всі методики оцінки, які будуть передбачені діючим законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості позичальника за основним зобов'язанням, менший за вартість, вказану у висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавців протягом 60 банківських днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки. Сторони, з розуміння змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень пункту 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавців, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцями в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Окрім того, апеляційний суд, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, не прийняли до уваги умови вищевказаного договору іпотеки, а саме пункт 12.3.1, який передбачає прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання можливе за згодою іпотекодавця. Окрім того, цим же пунктом передбачено, що зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Апеляційним судом не встановлено наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6 - 1851 цс 15.

Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Таким чином, оскільки апеляційним судом не встановлено тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, постановлене апеляційним судом у справі рішення в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки вимоги про виселення відповідачів є похідними від вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в повному обсязі із передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи після ухвалення апеляційним судом рішення від 28 листопада 2017 року, яким було скасовано рішення місцевого суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року.

Апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року виходив із того, що нормами ЦПК України не передбачено можливості апеляційного оскарження рішень суду першої інстанції, які були скасовані судом апеляційної інстанції, а також рішень суду апеляційної інстанції.

Так, правильними є висновки апеляційного суду про те, що нормами ЦПК України не передбачено можливості оскарження рішень суду апеляційної інстанції до апеляційного суду, такі судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги.

Ураховуючи вищевикладене апеляційний суд правильно повернув апеляційну скаргу ОСОБА_7. в частині оскарження рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи ОСОБА_7 також оскаржував в апеляційному порядку рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Таким чином, апеляційний суд порушив порядок вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

З огляду на викладене, ухвалу суду апеляційної інстанції в зазначеній частині необхідно скасувати та передати питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, та подана представником ОСОБА_8, та касаційну скаргу ОСОБА_7 який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в частині повернення апеляційної скарги ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року скасувати, питання про відкриття апеляційного провадження передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило