Справа № 441/1298/17 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/442/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяк Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2; ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Родатинської сільської ради Городоцького району Львівської області про визнання права власності на будинок, -

в с т а н о в и л а:

в вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовною заявою до Родатицької сільської ради Городоцького району Львівської області про визнання за нею права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначала, що з 2004 року вона безперервно проживає в будинку по АДРЕСА_1 Вважає, що згідно ст.344 ЦК України має право на визнання за нею права власності, оскільки після смерті власника будинку спадкоємці не оформили своїх спадкових прав. Також вважає, що весь цей час, а саме з 2004 року по теперішній час добросовісно, відкрито і безперервно володіє житловим будинком як власник. У зв'язку з чим звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо перебування будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_6, незрозуміло на підставі яких саме доказів суд першої інстанції прийшов до такого висновку, адже в матеріалах справи є ряд доказів, згідно яких станом на даний час відсутні будь-які зареєстровані речові права на вказаний будинок, більше того, згідно листа Комунального підприємства «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації», інвентаризаційна та реєстраційна справа на даний житловий будинок відсутня. Протягом усього часу проживання позивача з дітьми у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ніхто з родичів померлої ОСОБА_7 ніколи ще претендував на даний будинок, більше того, ніхто з таких ніколи не з'являвся за цією адресою. Також зазначає, що позивачці був невідомий факт реєстрації у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_6 У документах відповідача, якими підтверджено факт безперервного проживання ОСОБА_2 у цьому будинку з 2004 року, були відсутні будь-які відомості щодо наявності зареєстрованих осіб. Крім того, зазначає, що увесь тягар по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг, починаючи з 2004 року несла саме позивач, що і не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні, що відбулось 26.12.2017 року. Також вважає хибним висновок суду першої інстанції щодо неможливості перебування Родатицької сільської ради у статусі відповідача у даній справі, оскільки у будинку зареєстрований ОСОБА_6 є абсолютно невірний та такий, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відтак, у випадку встановлення факту реєстрації у будинку ОСОБА_6, суд першої інстанції зобов'язаний був залучити такого до участі у справі в якості відповідача або принаймі в якості третьої особи. Враховуючи наведене вважає, що суд першої інстанції прийшов до абсолютно неправильних висновків, жодним чином не підтверджених та не обгрунтованих, здійснив ряд порушень норм процесуального права, грубо порушив норми матеріального права, вважає, що апелянтом було однозначно доведено факт добросовісності користування та проживання у спірному будинку, проте такі обставини залишились поза увагою суду, а відтак просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Статтею 328 ЦК України передбачено підстави набуття права власності.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.

Однією із підстав набуття права власності є набуття права власності за набувальною давністю.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_7 належав на праві власності житловий будинок разом з належними будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 ,що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок (а.с.8).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок приватного фонду в Львівській області с. Родатичі Городоцького району, власником будинку по АДРЕСА_1 цілої частки, зазначено ОСОБА_7 (а.с. 9-12).

З довідки, виданої Родатицькою сільською радою Городоцького району Львівської області вбачається, що у будинку по АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є також ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_3 народження та ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_2, які являються синами ОСОБА_7 та за законом мають право на спадщину після її смерті (а.с.36).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 вказала, що з 2004 року вона безперервно проживає в будинку по АДРЕСА_1, а відтак в силу положень ст.344 ЦК України має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання за позивачкою права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою всупереч вимогам ЦПК України належними до допустимими доказами передбачених ст. 344 ЦК України підстав для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред»явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

Як вбачається з матеріалів справи житловий будинок по АДРЕСА_1 перебував у володінні власника майна - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Позивач користується спірним майном на підставі усної домовленості та за волею одного із членів родини спадкодавця, крім того фактично спірний будинок успадкував ОСОБА_6, який постійно є зареєстрованим у вказаному будинку.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст.81 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, правильно застосувавши положення ст. 344 ЦК України, роз'яснення надані судам у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», на підставі доказів, поданих сторонами та належним чином оцінених, встановивши правонаступників померлої ОСОБА_7, дійшов до правильного висновку про те, що підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю не має, оскільки, добросовісність ОСОБА_2 на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається ОСОБА_6 та є інші особи які мають право на спадщину після смерті ОСОБА_7

Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-26282св14 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, а саме, що не завжди суди беруть до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності.

Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині вирішення позову ОСОБА_2 не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не надала доказів, що як незаконний володілець протягом всього часу володіння майном була впевнена, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно з підстав, достатніх, щоб мати право власності на нього.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2; ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.05.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета