Провадження № 2/521/1682/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«29» травня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання - Корнієнко Л.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Одеська міська рада, про зобовязання знести самочинно добудовані приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Одеська міська рада, про зобовязання знести самочинно добудовані приміщення, посилаючись на те, щоїй на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014року належить 51/100 домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Гастелло, буд.87. Зазначала, що відповідачу на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014року належить 49/100 зазначеного домоволодіння.

Вказувала, що відповідач самовільно, без отримання дозвільних документів здійснила будівельні роботи по реконструкції належної їй частині вищевказаного домоволодіння шляхом улаштування прибудови, в результаті чого створено новий обєкт нерухомості - двоповерховий будинок, чим порушила право позивача, як співвласника будинку та земельної ділянки, у звязку з чим позивач просила суд ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача за власний рахунок знести самовільно добудовані приміщення у житловому будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Гастелло,87.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеської міської ради у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2013 року у справі 1519/2-760/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ в натурі спільного часткового майна, резолютивну частину якого викладено в новій редакції ухвалою від 23 травня 2014 року, розділено домоволодіння з господарськими спорудами №87 по вул. Гастелло в м. Одесі між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та встановлений порядок користування земельною ділянкою.

ОСОБА_2 виділено у особисту приватну власність в натурі частину домоволодіння за адресою м. Одеса, вул. Гастелло, №87 загальною площею 42,7 кв., жила площа 26,4 кв.м. гараж літ "Е", що складає 49/100 частин домоволодіння. Виділено ОСОБА_3 в користування земельну ділянку площею 231 кв.м відповідно до меж, визначених судовим рішенням.

ОСОБА_1 виділено в натурі приміщення загальною площею 54,7 кв. м., жилою площею 31,1 кв., що складає 51/100 домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Гастелло №87, а також земельну ділянку площею 319 кв.м.

При цьому, за рішенням суду припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими спорудами №87 по вул. Гастелло в м. Одесі.

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на частку домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Гастелло №87.

Зі змісту витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 грудня 2014 року, розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 560/01-06 від 24 грудня 2014 року, частині домоволодіння за адресою м. Одеса, вул. Гастелло №87, загальною площею 42,7 кв.м., жилою площею 26,4 кв.м., гараж літ. "Е", що складає 49/100 частин домоволодіння, яка виділена рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2013 року в натурі ОСОБА_2 присвоєно поштову адресу м.Одеса, вул. Гастелло, 87-А.

25 грудня 2014 року ОСОБА_2Д зареєструвала право власності на вказану частину житлового будинку за новою адресою м.Одеса, вул. Гастелло, 87-А.

Також суд встановив, що ОСОБА_2 здійснила будівельні роботи по реконструкції належної їй частині вищевказаного домоволодіння шляхом улаштування прибудови з зміною зовнішніх геометричних розмірів фундаменту, в результаті чого створено новий житловий об'єкт, зі збільшенням загальної площі з 42,7 кв.м. до 71,3 кв.м. про, що свідчить технічний паспорт від 18 грудня 2015 року.

17 грудня 2015 року Департамент ДАБІ зареєстрував декларацію № ОД 08 про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності за адресою м.Одеса, вул. Гастелло, 87-А.

18 грудня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно розташоване за адресою м. Одеса, вул. Гастелло,87-А, загальною площею 71,3 кв.м.

Департаментом державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області був прийнятий ненормативний акт, який вичерпав свою дію після його реалізації, в даному випадку отримання отримання ОСОБА_2 свідоцтва на право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: м. Одеса, вул. Гастелло,87-А.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу (Лист Верховного Суду України від 01.07.2013 р. "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ").

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "ОСОБА_4 проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Європейський Суд також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Крім того, Європейський Суд неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч.4,5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до приписів ст.ст.12-13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

ОСОБА_1 не надала суду докази порушення її прав відповідачем.

І лише у разі порушення таких прав позивач може звернутися до суду за їх захистом, обравши відповідний ефективний спосіб захисту права.

В даному випадку, позивач не надав суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування своїх вимог в розумінні ст.ст.76,81 ЦПК України.

Крім того, позивач при розгляді справи не надала суду докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.

Відтак, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 4, 7, 12, 13, 223, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 284, 288, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Одеська міська рада, про зобовязання знести самочинно добудовані приміщення залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення - в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Малиновський районний суд м. Одеси.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

Повний текст рішення складено 29 травня 2018року.