Справа № 345/1824/17
Провадження № 22-ц/779/541/2018
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Мельник О.В.,

учасники справи: позивач (апелянт) - ОСОБА_1, представник апелянта ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Юрчака Л.Б., ухвалене 7 лютого 2018 року в м. Калуші Івано-Франківської області, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, та виселення,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. У будинку зареєстровані також відповідачі, хоча в ньому не проживають. ОСОБА_3 проживає в с. Комарівка Борзнянського району Чернігівської області. ОСОБА_4 протягом 17 років проживає у с. Новиця Калуського району. А ОСОБА_5 зі своєю дочкою ОСОБА_6 - у с. Грабівка Калуського району.

Також вказував, що ОСОБА_3 своїми протиправними діями порушує його право на вільне користування приватною власністю. Зазначає, що останній зловживає спиртними напоями, закрив будинок та не впускає його до нього, нищить майно, яке знаходиться у будинку, захаращує подвір'я та господарські приміщення, постійно ініціює сварки та конфлікти.

З урахуванням зазначеного просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. А також виселити ОСОБА_3 із цього домоволодіння.

В ході розгляду до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено службу у справах дітей Калуської районної державної адміністрації.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 7 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів відсутності відповідачів більше одного року в спірному приміщенні, натомість у судовому засіданні підтверджено факт їх періодичного проживання в ньому. Аналогічно ним не доведено належними доказами систематичне порушення ОСОБА_3 правил співжиття, застосування до нього відповідними органами заходів запобігання і громадського впливу, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК та які виявились безрезультатними. А відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вважає помилковим висновок місцевого суду про неподання ним доказів на підтвердження позовних вимог. При цьому судом не взято до уваги акт від 20 грудня 2016 року та повідомлення Калуської РДА від 27 лютого 2017 року, згідно із якими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають в с. Грабівка, а ОСОБА_4 фактично проживає в с. Новиця. Аналогічно не враховано рішення комісії з питань захисту прав дитини Калуської РДА №27 від 15 вересня 2017 року щодо можливості зміни місця реєстрації неповнолітньої ОСОБА_6

Крім того, судом не вирішено його клопотань про виклик свідка - інспектора поліції та про витребування матеріалів за його заявами.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно із п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник - ОСОБА_2 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6, представник служби у справах дітей Калуської районної державної адміністрації в судове засідання повторно не з'явились будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з підстав.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В силу положень ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Середньоугринівської сільської ради №30 від 24 липня 2003 року на праві власності належить домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 4, 5).

З матеріалів справи вбачається, що за вказаною адресою також зареєстровані відповідачі по справі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також дочка останнього ОСОБА_6 (а.с. 10, 12, 14).

За змістом положень статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1,2 ст.77 ЦПК України).

Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів щодо відсутності відповідачів у спірному будинку без поважних причин понад один рік. Не представлено таких і апеляційному суду.

Не підтверджують цих обставин долучені до позовної заяви акт Середньоугринівської сільської ради від 20 грудня 2016 року та лист Калуської районної державної адміністрації від 27 лютого 2017 року №М-32 (а.с.7,8). В таких відсутня інформація щодо тривалості непроживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 з дочкою ОСОБА_7 у належному позивачу житловому будинку. Натомість, зі змісту вказаного акта вбачається, що ОСОБА_3 проживає, а ОСОБА_5, зі слів сусідів, періодично приїжджає в спірний будинок. Цим обставинам місцевий суд дав належну правову оцінку.

Відтак, доводи апеляційної скарги, що факт непроживання відповідачів більше одного року підтверджується актом Середньоугринівської сільської ради від 20 грудня 2016 року та листом Калуської районної державної адміністрації від 27 лютого 2017 року №М-32 є безпідставними.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що за обставин зазначених у позові, підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком немає.

При цьому суд також враховує, що позивач звернувся до суду із взаємовиключними позовними вимогами щодо відповідача ОСОБА_3, що є неприпустимим. Зокрема про визнання його таким, що втратив право користування житлом, тобто як такого, що фактично не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік з підстав передбачених статтею 405 ЦК України. Та одночасно про виселення його на підставі статті 116 ЖК України як особи, яка фактично проживає у спірному приміщенні.

Згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Відповідно до статті 157 Житлового кодексу членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 ЖК передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги в частині виселення ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно дослідивши належним чином всі докази надані учасниками справи на підтвердження своїх вимог і заперечень, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує майно, продовжує робити неможливим його проживання у спірному будинку після вжиття до нього заходів запобігання чи громадського впливу.

Не спростовують цього висновку долучені до апеляційної скарги висновки Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області за 2014-2016 роки. Зі змісту цих висновків вбачається, що позивач дійсно звертався до правоохоронних органів, однак з приводу неправомірних, на його думку, дій сина ОСОБА_5.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 7 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин