Справа № 226/2408/17
Провадження №2/226/150/2018
РІШЕННЯ

іменем України

2 3.05.2018 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О.,

представника позивача Мощинської Н.В., відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 01.09.2008 в розмірі 72194,12 гривень, яка виникла станом на 16.11.2017 через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. В первісному позові банком зазначено, що ОСОБА_2 отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 1100,00 гривень під 22,8% річних на суму залишкової заборгованості, в уточненій позовній заяві зазначено, що сума кредиту, отриманого відповідачем, становить 5200,00 гривень із відсотковою ставкою 30%. Заборгованість за кредитним договором і за первісним, і за уточненим позовом становить 72194,12 гривень і складається із заборгованості за кредитом 4890,09 гривень; заборгованості за відсотками за користування кредитом 59790,02 гривень; заборгованості за пенею і комісією 3600,00 гривень; штрафи 500,00 гривень (фіксована частина) і 3414,01 гривень (процентна складова). Просить стягнути вказані суми з відповідача, а також стягнути сплачений позивачем судовий збір в сумі 1600,00 гривень.

17.01.2018 ухвалою судді відкрите спрощене позовне провадження із викликом сторін.

29.01.2018 відповідачем поданий відзив на позовну заяву, заява про застосування строків позовної давності та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 30.01.2018 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

27.02.2018 позивачем подано відповідь на відзив ОСОБА_2

06.03.2018 позивачем подана уточнена позовна заява.

Ухвалою суду від 27.03.2018 задоволене клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про витребування доказів.

02.05.2018 надійшла друга відповідь позивача на відзив відповідача.

В судовому засіданні представник позивача Мощинська Н.В. підтримала позовні вимоги та наполягала на їхньому задоволенні. Пояснила, що первісна сума кредитного ліміту становила 1100,00 гривень, в подальшому він поступово був збільшений до 5200,00 гривень. Зміна кредитного ліміту обумовлена активним використанням відповідачем карти і не потребує за умовами договору його згоди. Відповідач отримував дві картки - першу, відкриту 02.09.2008, зі строком дії до останнього дня грудня 2011 року, другу - відкриту 20.03.2012 на заміну першої зі строком дії до останнього дня листопада 2015 року. При укладенні договору між сторонами діяли Умови та правила надання банківських послуг в редакції від 24.05.2005, саме з ними був ознайомлений ОСОБА_2, що підтверджує його підпис у заяві. Останній платіж за кредитом в сумі 300,00 гривень ОСОБА_2 здійснив 06.11.2014. Оригіналів документів з кредитної справи позивач надати не в змозі, оскільки кредитні справи зберігалися у спеціальному сховищі банку в м. Донецьку, внаслідок втрати контролю владою над містом доступ до них наразі відсутній. Всі кредитні справи ведуться банком в електронному форматі, електронні документи тотожні оригіналам, до суду банк надає всі дані з електронної кредитної справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пред'явлені вимоги визнав частково, не заперечував щодо отримання кредиту у позивача в 2008 році, пояснив, що отримав одну карту, після закінчення строку її дії отримав іншу, активно користувався картою, сплачував заборгованість до листопада 2014 року, потім перестав вносити кошти. Адреси та номеру телефону він не змінював, але банк ніколи не повідомляв його про наявність та суму заборгованості. Із заявою про розірвання договору він до банку не звертався. З обґрунтування позиції часткового визнання позову послався на пояснення свого представника.

Представник відповідача ОСОБА_3 в поясненнях у справі послалась на наданий суду відзив на позовну заяву, пояснивши, що сторона відповідача не спростовує факту укладення ОСОБА_2 договору із банком в 2008 році на суму кредитного ліміту 1100,00 гривень. Однак при укладенні договору відповідач не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, на них відсутній його підпис. За наданим відзивом сторона відповідача вважає, що анкета-заява не містить істотних умов договору. Крім того, складений позивачем розрахунок базується на припущеннях та не відповідає закону, оскільки відсоткова ставка збільшувалася банком в односторонньому порядку. Також банком нараховані штрафи та пеня, які не нараховуються особам, що мешкають в зоні проведення антитерористичної операції. Представник наполягала на застосуванні позовної давності та відмові у задоволенні позову.

Позивачем 02.05.2018 надіслано до суду друга відповідь на відзив відповідача, однак суд не бере відомості відповіді до уваги при ухваленні рішення, оскільки суду не надано доказів на підтвердження надсилання банком копії цієї відповіді ОСОБА_2, а сама відповідь подана у строк, що значно перевищує встановлений судом, та вже під час судового розгляду справи, що не передбачено діючим законодавством.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.09.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 1100,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згода ОСОБА_2 на умови договору підтверджена його підписом на заяві, власна належність якого відповідачем не оспорюється.

При цьому кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення). Підвищення кредитного ліміту відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не потребує згоди позичальника.

Як виходить з положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як пояснено представником позивача і підтверджено відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні, ОСОБА_2 отримував дві картки - першу, відкриту 02.09.2008, зі строком дії до останнього дня грудня 2011 року, другу - відкриту 20.03.2012 на заміну першої зі строком дії до останнього дня листопада 2015 року.

З виписки про рух коштів за карткою вбачається, що як під час дії першої картки, так і після отримання 20.03.2012 нової картки ОСОБА_2 використовував кредитні кошти.

За положеннями ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 612 ЦК України обумовлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що відповідачем не виконувались умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 16.11.2017 заборгованість ОСОБА_2, на думку позивача, становила 72194,12 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 4890,09 гривень; заборгованість за відсотками за користування кредитом 59790,02 гривень; заборгованість за пенею і комісією 3600,00 гривень; штрафи 500,00 гривень (фіксована частина) і 3414,01 гривень (процентна складова).

З огляду на встановлене судом порушення ОСОБА_2 зобов'язання перед банком з нього на користь позивача безумовно підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом 4890,09 гривень.

В частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом суд зазначає таке.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування відсотків вбачається, що з 02.09.2008 процентна ставка за договором складала 30%, 01.09.2014 процентна ставка збільшена до 34,8%, а з 01.04.2015 - до 43,2%. В той самий час, як зазначив позивач у позовній заяві, договір був укладений 01.09.2008 з процентною ставкою 22,8%, та ж сама ставка зазначена і у відповіді позивача на відзив відповідача.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частина перша ст.1048 ЦК України закріплює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно з п.4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За частиною третьою ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

В разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження повідомлення ОСОБА_2 про зміни процентної ставки за користування кредитом, а тому доводи відповідача щодо незаконності підвищення процентної ставки заслуговують на увагу.

Як виходить з матеріалів справи, дана позовна заява направлена банком до суду 09.12.2017.

Стороною відповідача подана до суду заява про застосування строків позовної давності і відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення банком строку звернення до суду.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права,а за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1 та 5 ст.261 ЦК України).

З наданої позивачем довідки вбачається, що дія другої кредитної картки, виданої ОСОБА_2, закінчилась у листопаді 2015 року.

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Оскільки дія картки закінчилась у листопаді 2015 року, а позов подано в грудні 2017 року, трирічний строк позовної давності, про застосування якої просить представник відповідача, на момент звернення до суду щодо основної вимоги не закінчився.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки договором сплата процентів визначена періодичними щомісячними платежами, то розрахунок заборгованості за процентами повинен здійснюватися за три роки до дня подачі позовної заяви в суд, тобто з 09.12.2014 по 09.12.2017, при цьому встановлена судом дата останнього погашення в сумі 300 гривень, яка була здійснена 06.11.2014, не впливає на висновки суду щодо періоду стягнення.

На підставі викладеного розрахунок заборгованості за відсотками повинен здійснюватися без підвищення процентної ставки із розрахунку 22,8% ставки, таким чином: 4890,09 гривень Х 22,80% : 360 днів Х 1095 днів = 3391,28 гривень, а тому позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають частковому задоволенню саме в цьому розмірі.

Суд вважає заяву сторони відповідача в частині застосування строку позовної давності до стягнення відсотків обґрунтованою та доходить висновку про зменшення суми відсотків, що підлягають стягненню, до 3391,28 гривень.

Щодо стягнення з відповідача комісії за послуги та законності її нарахування суд дійшов таких висновків.

З положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України вбачається, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З наведеного виходить, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, але, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не конкретизував, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачеві. При цьому позивач нарахував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним.

Отже, сума заборгованості за комісією 3600,00 гривень не підлягає стягненню з відповідача.

Щодо нарахованих банком сум штрафів суд зазначає, що ОСОБА_2 нараховані банком штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 3414,01 гривень - штраф (процентна складова).

Згідно зі ст.2 Закону України №1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання цього Закону 30.10.2014 Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п.8 ч.1 цього Розпорядження м. Димитров (нині - м. Мирноград) Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. 05.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30.10.2014 №1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 було визнано нечинним (справа №826/18330/14).

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р, яким визнано такими, що втратили чинність, розпорядження №1053-р від 30.10.2014 та №1079-р від 05.11.2014, місто Димитров Донецької області відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Крім того, згідно зі ст.1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

Національний банк України своїми листами від 13.10.2014 №47-411/58939 та від 05.11.2014 №18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України №1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 щодо ненарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції.

Як проголошено в ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи.

Згідно зі ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У п.3.4. рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа №1-10/2004)) зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Як вбачається зі справи, позивач просить стягнути з відповідача штрафи, що нараховані у період дії ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Згідно з матеріалами справи місцем мешкання відповідача ОСОБА_2 з 06.11.2002 по т.ч. АДРЕСА_1.

Отже, враховуючи те, що відповідач є громадянином України, який зареєстрований та постійно проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за укладеним з ним кредитним договором нараховувати заборонено, а тому позов банку в частині стягнення штрафів є необґрунтованим.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості в загальному розмірі 8281,37 гривень, з яких: 4890,09 гривень - заборгованість за кредитом, 3391,28 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. В іншій частині позову в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Згідно з ч.1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судових витрат у розмірі 1600,00 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 183,52 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,13,81,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_2) - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 4890 (чотири тисячі вісімсот дев'яносто) гривень 09 копійок, заборгованість за відсотками в сумі 3391 (три тисячі дев'яносто одна) гривня 28 копійок, а всього 8281 (вісім тисяч двісті вісімдесят одна) гривня 37 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір пропорційно до задоволених судом вимог в сумі 183 (сто вісімдесят три) гривні 52 копійки.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 29.05.2018.

Суддя: В.С. Салькова