АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5408/16-ц Головуючий у 1-ій інстанції
Провадження № 22-ц/774/1194/К/17 ОСОБА_1
Категорія - 26 (І) Доповідач: Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Зубакової В.П., Бондар Я.М.

секретар: Кислиця І.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди працівнику в разі ушкодження здоровя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ОСОБА_5 «ПівнГЗК»),Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі Відділення Фонду) про відшкодування моральної шкоди працівнику в разі ушкодження здоровя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 09.12.2009 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40% та третю групу інвалідності, які залишилися незмінними при наступних переоглядах та висновком МСЕК від 29.05.2012 року встановлені безстроково.

Вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням йому спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачами, а тому просив суд стягнути на свою користь з кожного відповідача по 433524,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково та на його користь з ОСОБА_5 «ПівнГЗК» стягнуто моральну шкоду в звязку з ушкодженням здоровя в розмірі 34000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, а також на користь держави - судовий збір 551,20 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 «ПівнГЗК» ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру стягнутої моральної шкоди та просить зменшити його, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом не встановлено вини відповідача у спричиненні моральної шкоди, що є обовязковою умовою для її відшкодування, а також причинно-наслідкового звязку між діями самого позивача та професійним захворюванням, яке він отримав. Зокрема, судом не враховано, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та, оскільки причиною його професійного захворювання є тривалий час роботи в умовах впливу на організм шкідливих факторів, саме його дії стали причиною професійного захворювання, що свідчить про відсутність вини підприємства у заподіянні моральної шкоди позивачу, бо відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скоригував час дії шкідливих факторів виробництва. Вважає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, а розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивача. Також вказав на порушення судом норм процесуального права в частині визначення підсудності справи, яка на його думку мала розглядатися, у відповідності до ст. 110 ЦПК України, Тернівським районним судом м. Кривого Рогу, оскільки Відділення Фонду є неналежним відповідачем у справі, а тому положення ст. 113 ЦПК України не можуть бути застосовані.

В судове засідання позивач та його представник, належним чином повідомлені про розгляд справи, не зявилися та представник позивача надала заяву про розгляд справи у їх відсутність. Враховуючи належне повідомлення вказаних осіб та їх волевиявлення про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнає неявку позивача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди працівнику в разі ушкодження здоровя в апеляційному порядку не оскаржується, тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 «ПівнГЗК» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 працює на підприємстві відповідача, починаючи з 29.05.1975 року і по теперішній час, та займав посади шофера, водія автотранспорту, слюсаря з ремонту автомобілей, слюсаря з ремонту обладнання, електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування (а.с. 15-17).

Починаючи з 03.02.1978 року ОСОБА_4 працював в умовах, які характеризувались перевищенням граничного допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, та отримав професійне захворювання з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.) ЛН першого- другого ст.

Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 12 листопада 2009 року причиною виникнення зазначених професійного захворювання є робота впродовж 27 років 6 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищує ГДК (а.с. 6-9).

Висновком МСЕК від 09 грудня 2009 року ОСОБА_4 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 40%та третю групу інвалідності, які залишилися незмінними при наступних переоглядах та висновком МСЕК від 29.05.2012 року встановлені безстроково, починаючи з 29 травня 2012 року (а.с. 5).

Окрім того, медичним висновком лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини від 03.04.2012 року стадія професійного захворювання позивача підвищена до другої (а.с. 14).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу у звязку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням моральної шкоди відповідачем ОСОБА_5 «ПівнГЗК» з вини, якого її й заподіяно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12 листопада 2009 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення граничного допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що доводить вину відповідача у спричиненні моральної шкоди позивачу внаслідок отримання на виробництві професійного захворювання, яке виникло у звязку з порушенням керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Оскільки порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», встановлено вищевказаним актом розслідування хронічного професійного захворювання, який є дійсним, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності вини відповідача у спричиненні моральної шкоди позивачу.

Спростовуються й доводи представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_4, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання представника відповідача ОСОБА_5 «ПівнГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Виходячи із встановлених обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обовязок з її відшкодування.

Отже, вищенаведене спростовує доводи представника відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди.

Погоджується колегія суддів і з розміром моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача, оскільки судом взято до уваги роз'яснення в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами щодо визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та визначено розмір моральної шкоди з урахуванням фізичних та душевних страждань позивача, тривалості його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача протягом 27 років 6 місяців, його стану здоровя, який має тенденцію до погіршення, та виходячи з засад розумності, виваженості та співмірності.

У звязку з чим колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги представника відповідача про завищення розміру моральної шкоди та наявність підстав для його зменшення такими, що не заслуговують на увагу.

Не встановлено колегією суддів порушень судом першої інстанції норм ЦПК України при визначенні підсудності справи, оскільки обрана позивачем підсудність за місцем знаходження іншого відповідача Відділення Фонду узгоджується з положеннями ч.1 ст. 113 ЦПК України, тоді як питання неналежності відповідача та наявність підстав у звязку з цим для відмови в задоволенні позову до нього, за умови якщо від позивача не надійшло клопотання про його заміну, вирішується судом саме під час ухвалення рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

ОСОБА_6