Ухвала

іменем україни

11 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Ткачука О.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання припиненим договору поруки, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), укладено договір поруки від 31 жовтня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 по кредитному договору від 31 жовтня 2007 року. Проте, без згоди позивача між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 були укладені додаткові угоди та договори, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, що є підставою для застосування норм ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року, позов задоволено. Визнано припиненими правовідносини за договором поруки від 31 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_4 Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 31 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір та додаткові угоди до кредитного договору, відповідно до якого ВАТ КБ «Надра» надало ОСОБА_5 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, платності грошові кошти у розмірі 27 337,50 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 30 жовтня 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 по кредитному договору від 31 жовтня 2007 року, між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 31 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого остання поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Станом на 06 липня 2015 року ОСОБА_5 має заборгованість за кредитним договором від 31 жовтня 2007 року, яка становить 24 924,60 доларів США і складається із: заборгованості по основній сумі кредиту - 20 534,00 доларів США, заборгованості зі сплати відсотків - 1 436,86 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 219,99 доларів США, штрафу за порушення умов кредитного договору - 2 733,75 доларів США.

Між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 без письмової згоди поручителя ОСОБА_4 було укладено наступні додаткові угоди до кредитного договору від 31 жовтня 2007 року: додаткова угода № 1 від 30 квітня 2009 року, додаткова угода № 1 від 03 листопада 2009 року, додаткова угода від 13 грудня 2010 року, додаткова угода від 23 листопада 2010 року, додаткова угода № 1 від 09 січня 2013 року, додаткова угода від 02 серпня 2011 року, додатковий договір про внесення змін та доповнень № 5 від 24 вересня 2014 року, додатковий договір про внесення змін та доповнень № 6 від 27 листопада 2014 року.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що додатковими угодами до кредитних договорів внесено без згоди поручителів зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів, що було встановлено під час судового розгляду і не спростовано кредитором.

Зокрема, цими додатковими угодами було встановлено нові умови щодо сплати фіксованого штрафу за прострочення позичальником строку сплати мінімального платежу (п. 4.2. додаткової угоди від 30 квітня 2009 року до кредитного договору), що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, додатковою угодою від 30 квітня 2009 року до кредитного договору були викладені нові умови, за яких банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань: «якщо позичальник протягом 14 днів від дати отримання вимоги банку про надання додаткового забезпечення виконання зобов'язання, згідно з п. 4.2.2 цього договору, його не надасть; якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін, визначений в п. 3.3.3 цього договору (пункти 4.2.3., 4.2.4. додаткової угоди від 30 квітня 2009 року до кредитного договору).

Також без згоди поручителя було встановлені нові умови щодо права кредитора вимагати дострокове повернення кредиту, нарахованих відсотків, сплати комісії, зокрема, банк має право вимагати дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій у разі: перевищення сумою простроченої заборгованості суми кредиту більше як на 10 процентів або несплати позичальником в терміни, встановлені цим договором більше однієї виплати по кредиту, яка перевищує 5 процентів загальної суми кредиту; якщо обставини, визначені розділом 6 цього договору, будуть діяти протягом більше як одного місяця; у разі порушення позичальником або третьою особою (майновим поручителем, поручителем) обов'язків, встановлених цим договором та договорами, зазначеними в розділі 2 та п. 4.3.14. цього договору або у разі припинення цих договорів (п. 3.2.8. додаткової угоди від 30 квітня 2009 року до кредитного договору.

Таким чином, у справі, яка переглядається, є підстави вважати поруку припиненою, оскільки в додатковій угоді до кредитного договору, укладеній без згоди поручителя, встановлено умови, що всупереч положенням ч. 1 ст. 559 ЦК України збільшують обсяг відповідальності поручителя.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що внаслідок зміни кредитного зобов'язання без згоди поручителя, збільшився обсяг його відповідальності, що є підставою для застосування норм ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Доводи заявника, що внесені змін до кредитного договору без згоди поручителя не є підставою для застосування норм ч. 1 ст. 559 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки як зміна строку сплати платежів, так і встановлення відповідальності крім пені, ще й шляхом сплати штрафу призвели до збільшення відповідальності поручителя.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.С.Ткачук

О.В.Умнова