Провадження № 2/522/7901/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просив зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою, що розташована за адресою: 65009, м. Одеса, Маршала Говорова, 14, кв. 7, шляхом безперешкодного доступу до квартири, та всилити його до вищевказаної квартири.

При цьому посилалався на те, що у 2007 році позивачем було продано належне йому нерухоме майно, після чого позивач переїхав на постійне місце проживання до своєї доньки, відповідача по справі, за її запрошенням до квартири, що знаходиться за адресою: м. Одеса, Маршала Говорова, 14, кв. 7, що належить останній на праві власності. Відповідач надала свою згоду на реєстрацію позивача за вказаною адресою. Як з'ясувалося пізніше, відповідач запросила позивача жити до себе лише для того, щоб позивач продав своє майно та позичив гроші, які отримав з його продажу чоловік відповідачки ОСОБА_4

Однак, після того як позивач запозичив гроші ОСОБА_4, відповідач почала перешкоджати проживанню позивача у квартирі, в якій мешкав позивач та був зареєстрований, а саме, відключила воду, газ, забороняла користуватися вбиральнею кімнатою. Крім того, скориставшись тим що, позивач протягом місяця знаходився на стаціонарному лікуванні, відповідачка встановила новий замок на дверях, не надала позивачу ключі від даною замка. Тим самим, заборонивши позивачу мешкати у даній квартирі.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення позивача за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Представник позивача у судовому засідані, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засідані, позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні відмовити посилаючись на те, що відповідач втратив право на проживання в квартирі що знаходиться за адресою: м. Одеса, Маршала Говорова, 14, кв. 7, відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України. А також відповідно до договору купівлі-продажу від 21.07.2017 року відповідач продала вищевказану квартиру, що є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки вона не являється належним відповідачем по справі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 належала у власності квартири №7 за адресою: 65009, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 14, на підставі договору дарування від 27 червня 2001 року, посвідченого ОСОБА_5, державним нотаріусом Другої одеської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі №1-2714.

Також у квартирі №7 за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 14 окрім власника зареєстрований її батько ОСОБА_1, що підтверджується довідкою № 567 (виписка з домової книги про склад сімї та реєстрації), виданого начальником Дільниці № 6 КП ЖКС «Фонтанський» 18.05.2017 року.

Стаття 41 Конституції України гарантує право володіння та користування своєю власністю, а також вказує що право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до п.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Згідно зі статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого

проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,

укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме- подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник, що має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому рішенню (ст. 386 ч. 2 ЦК України).

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналізуючи вищезазначені норми суд дійшов висновку, що ОСОБА_2, як власник має право вимагати від осіб, які є членами її сім'ї, а також відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який незаборонений законом спосіб та час.

Також, суд зазначає, що 21.07.2017 року ОСОБА_2 було укладено із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 400.

Виходячи з вищевказаного суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1, щодо якої позивач просить усунути перешкоди у користуванні та вселення.

Згідно положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Позивач, та її представник не заявляли клопотання про заміну неналежного відповідача на належного відповідача а саме на нового власника вищевказаної квартири.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно дост. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення представників сторін суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч.3 ст.209, ст.ст. 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ю. Бойчук