Номер провадження: 22-ц/785/5641/17
Номер справи місцевого суду: 522/4690/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки,-

встановила:

Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідачки про витребування у ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, вартістю 4 379 870 гривень, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 2-8).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на спірну земельну ділянку; зобов'язано Одеську регіональну філію ДП «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2009 за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначене судове рішення від 08.02.2007 було скасоване. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2009 позов ОСОБА_3 залишений без розгляду, у зв'язку з неявкою в судове засідання позивача. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2007 року спірна земельна ділянка відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, на підставі якого остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Вказані обставини стали підставою для звернення заступником прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до суду із відповідним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради - задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, вартістю 4 379 870 гривень, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Одеської області суму сплаченого судового збору в розмірі 65 698,06 гривень (т. 1 а. с. 100-102).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 1 а. с. 107-125).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка, вибула з володіння власника - Одеської міської ради на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2007 року, яке в подальшому було скасовано, а відтак вважається такою, що вибула з володіння власника поза його волею, а тому за правилами ст. 388 ЦК України підлягає поверненню.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає матеріалам справи та зібраним доказам.

Судом правильно встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів» зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на вказану земельну ділянку та видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку.

На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1, від 05.03.2007 року, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землею та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 81.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року, за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду від 08 лютого 2007 року було скасовано, призначений розгляд справи. В подальшому ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2009 року позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів» про визнання права власності на земельну ділянку залишений без розгляду у зв'язку з неявкою в судове засідання позивача.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою H.A., спірна земельна ділянка відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

У справі, яка переглядається, прокурор звернувся до суду в інтересах територіальної громади м. Одеси, Одеської міської ради з позовом про витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради із чужого незаконного володіння нерухомого майна, яке було відчужено за рішенням суду, яке в подальшому було скасоване.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Відповідно до приписів частини п'ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п'ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Одеси як власник спірного об'єкта нерухомості делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Отже, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У справі, рішення в якій переглядається, суд правильно установив, що земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1,перебувала в комунальній власності територіальної громади м. Одеси. Зазначений об'єкт нерухомого майна уповноваженими територіальною громадою м. Одеси органами в жодний спосіб не відчужувався.

Довід апеляційної скарги про те, що в достатній мірі не обґрунтовано необхідність представництва в суді Одеської міської ради прокуратурою, є неспроможним.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Безпідставним є довід апеляційної скарги про те, що 02.09.2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси скасовано рішення Приморського районного суду від 08.02.2007 року щодо визнання права власності ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку, яка не є стороною по цій справі, оскільки аналогічний позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів» про визнання права власності на земельну ділянку ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2009 року був також залишений без розгляду, у зв'язку з неявкою в судове засідання позивача, після скасуваннярішення Приморського районного суду від 08.02.2007 року за нововиявленими обставинами за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси (справа № 2-458/07).

Необґрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За положенням частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Проте, з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_2 окремої заяви про застосування строку позовної давності, проте в промові та в запереченнях на позов представник ОСОБА_2 посилався на порушення прокурором строку позовної давності. Матеріали справи не містять, а відповідачем, всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України, не надані докази обізнаності Одеської міської ради про порушення своїх прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З пояснень представника прокуратури Одеської області та представника Одеської міської ради, наданих ними як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції вбачається, що випадки незаконного відчуження земельних ділянок, що належать Одеській міській раді носять непоодинокий характер та по мірі проведення моніторингу та виявленню таких фактів прокуратурою спільно з Одеською міською радою направляються до суду позови щодо повернення земельних ділянок у власність територіальної громади м. Одеси. Зазначений факт порушення був встановлений у 2016 році. З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради поданий в межах строку позовної давності.

Інші доводи, які спростовують правильні висновки суду першої інстанції, матеріали справи не містять.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, вартістю 4 379 870 гривень, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 комунальну власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, оскільки вказане майно вибуло з володіння власника поза його волею, а саме на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Заїкін А.П.

Калараш А.А.