Провадження 2/127/106/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2017 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Вохмінової О.С.,

при секретарі Константинові А.К.

з участю представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 вимоги мотивував тим, що являвся власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного між ним та його батьком ОСОБА_7 У зв'язку з необхідністю лікування батька позивач в 2011 році вирішив продати квартиру, для чого оформив довіреність на ім'я батька - ОСОБА_7, адже сам на той час проживав та працював у м. Києві. 08 червня 2011 року між позивачем, від імені якого діяв його батько ОСОБА_7, та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. Вартість квартири за погодженням сторін становила 51 000 грн., однак кошти покупець не сплатив, оскільки у нього виникли фінансові труднощі. Сторони дійшли згоди про те, що договір набуде чинності лише тоді, коли будуть сплачені кошти, а до цього часу ОСОБА_7 залишиться проживати та бути зареєстрованим у вказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер, а його спадкоємцем стала його неповнолітня донька ОСОБА_5 Позивач вважає, що п. 4 договору купівлі-продажу в частині отримання ним коштів не відповідає фактичним обставинам справи, адже кошти не були передані позивачеві. З посиланням на положення ч.5 ст. 203 ЦК України підставою недійсності договору купівлі-продажу позивач вважає ту обставину, що з боку ОСОБА_8 правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме на сплату коштів за придбану квартиру. Крім того, підставою недійсності договору купівлі-продажу позивач вважає і те, що особа помилилась щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 ЦК України) та одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 230 ЦК України). За наведеного позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08 червня 2011 року укладений між позивачем та ОСОБА_8

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, суду пояснив, що ОСОБА_4 мав намір відчужити квартиру, тому був оформлений договір і довіреність у нотаріуса, проте ОСОБА_8 гроші не передав. Просив визнати недійсним договір в зв`язку з порушенням покупцем ст. 655 ЦК України.

В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав позов і пояснив, що йому стало відомо про продаж квартири лише в 2015 році. Він не отримував грошей за продаж квартири і не знав, які стосунки були між його батьком - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Зазначив, що він не розумів наслідків видачі довіреності і батько не повідомляв, що саме в цей день він продасть квартиру племіннику. Разом з тим, це батькова була ініціатива щодо продажу і він не міг піти проти його волі. Просив визнати договір недійсним, оскільки гроші йому від продажу не передавались.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, в судовому засіданні позов не визнала, надала письмові заперечення від 17 жовтня 2016 року. Зазначила, що її чоловік ОСОБА_8 сплатив кошти в розмірі 51000 грн. відповідно до умов договору купівлі-продажу представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_7 в приміщенні нотаріальної контори. Оскільки вони були родичами, мали близькі стосунки, чоловік допомагав ОСОБА_7 матеріально, оплачував путівки на лікування і проведення ремонту в його квартирі. Також він дозволив ОСОБА_7 проживати в квартирі. Всі доводи позивача вважає безпідставними, оскільки документи готувались до продажу тривалий час, ОСОБА_4 дав батькові довіреність і ніколи претензій від нього не було. Просила відмовити у задоволенні позову, а також вказала на пропущення позивачем строку позовної давності.

Третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 165).

Представник органу опіки та піклування Вінницької міської ради ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначила, що на її думку позов задоволенню не підлягає, а при ухваленні рішення просила врахувати інтереси малолітньої ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що протягом всього життя була знайома із ОСОБА_7, а з 2012 року вони почали разом проживати в його квартирі АДРЕСА_1, разом вели господарство, вона допомагала йому і доглядала. Якось ОСОБА_7 зізнався їй, що його обманули і він підписав документи на відчуження квартири. За весь час проживання вона ніколи не бачила ОСОБА_3, всі комунальні платежі оплачував ОСОБА_7 зі своєї пенсії.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що ОСОБА_7 їй скаржився на те, що хотів обміняти свою квартиру, а родичі його обманули. Він до смерті проживав в квартирі, оплачував комунальні послуги, спорів щодо виселення не було.

Судом вживались заходи щодо виклику свідка ОСОБА_7, проте стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року він помер. Також в судовому засіданні ставилось на обговорення питання щодо прослуховування звукозапису попередніх судових засідань і допиту свідка ОСОБА_7 в іншому складі суду, разом з тим, сторони такого клопотання не заявляли (а.с. 200).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Між сторонами виник спір щодо дійсності договору купівлі-продажу квартири з підстав недодержання сторонами при вчинені правочину вимог закону, тому при вирішенні спору суд застосовує норми глави 16, 54 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 27 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П., ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_13 прийняв в дарунок квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6-7).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року «Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області», змінено межі міста Вінниці, збільшено територію міста зокрема і за рахунок земель Бохоницької сільської ради на 425,03 гектари. На виконання зазначеної постанови ВР України, Вінницькою міською радою 30 липня 2015 року прийнято рішення № 1663 «Про доповнення переліку назв вулиць, проспектів, бульварів, провулків, площ м. Вінниці», відповідно до якого доповнено перелік назв вулиць, проспектів, бульварів, провулків, площ м. Вінниці за рахунок бувших земель Бохоницької сільської ради, зокрема до м. Вінниці увійшла і вулиця Гніванське шосе (нумерація будинків з №2 по №13). Отже, станом на день подання позову ОСОБА_4 щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та розгляду цивільної справи в суді, квартира АДРЕСА_1 перебуває в межах м. Вінниці, а нерухоме майно знаходиться в межах територіальної підсудності Вінницького міського суду Вінницької області.

28 липня 2015 року ОСОБА_13 змінив прізвище на ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені від 28 липня 2015 року сер. НОМЕР_1 (а. с. 14), та копією паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_4 сер НОМЕР_2 виданий Замостянським РВ УДМС України у Вінницькій області 29 липня 2015 року (а. с. 10).

Відповідно до довіреності від 08 червня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 1175, ОСОБА_13 уповноважив ОСОБА_7 користуватися, розпоряджатися (продавати за ціну і на умовах на його розсуд) належною йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1, що підтверджується копією відповідної довіреності (а. с. 5).

В цей самий день 08 червня 2011 року ОСОБА_7, що діяв від імені ОСОБА_13 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 08 червня 2011 року продав, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1185.

Відповідно до п. 3, 4 договору продаж за домовленістю сторін вчинений за 51000,00 грн., які сплачені покупцем представнику продавця при підписанні цього договору, а представник продавця своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру (а. с. 102). Право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_8 зареєстроване КП «ВООБТІ» 22 травня 2012 року, що підтверджується копією витягу з реєстру про державну реєстрацію прав (а. с. 104).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 19 жовтня 2015 року сер. НОМЕР_3, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 47). Відповідно до свідоцтва про право власності від 29 квітня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_14 дружині ОСОБА_8 - ОСОБА_3 належить ? частка у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 109). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 квітня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрованого в реєстрі за № 312, доньці померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 як спадкоємниці за заповітом від 06 червня 2015 року належить ? частка квартири АДРЕСА_1 (а. с. 110).

Станом на день розгляду справи по суті спірна квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 (1/2 частка) та її малолітній доньці ОСОБА_5 (1/2 частка).

Позивачем заявлено вимогу про недійсність договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з декількох підстав, в тому числі з підстав передбачених ч. 5 ст. 203 ЦК України - правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Обґрунтовуючи позовні вимоги в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 зазначив і уточнив, що оскільки ОСОБА_8 гроші не передавались продавцю, цей договір є недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтями 234 та 235 ЦК України встановлено, що правочини, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків є фіктивними чи удаваними правочинами.

Згідно з ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена в постанові пленуму ВС України від 21 січня 2015 року №6-197цс14.

Заявляючи вимогу про недійсність договору купівлі-продажу, позивач зазначив про те, оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Свою позицію обґрунтовував тим, що ОСОБА_8, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, не мав на меті передати кошти за придбане нерухоме майно.

Разом з тим, позивач не довів, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, заздалегідь знали що такий договір не буде виконаний. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 намагався досягти правового результату та створити юридичні наслідки для себе, адже передав представнику продавця суму за договором купівлі-продажу, що підтверджується п. 4 договору та здійснив державну реєстрацію права власності.

Факт проживання ОСОБА_7 в квартирі до моменту смерті (ІНФОРМАЦІЯ_3 року) не свідчить, що сторони не мали спрямованості на реальне настання правових наслідків і на невиконання умов договору купівлі-продажу, адже відповідач визнала, що ОСОБА_7 проживав в квартирі з їх дозволу, питання про виселення не ставилось.

Таким чином, доказів фіктивності договору купівлі-продажу позивач не надав, тому позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

В розумінні статті 235 ЦК України, для встановлення удаваності правочину необхідно довести факт укладення правочину, що, на думку позивача, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином

Не доведено позивачем і удаваності оспорюваного договору, зокрема обставин спрямованості волі сторін, зокрема покупця квартири, в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином.

Суд приймає до уваги, що в п. 10 договору купівлі-продажу представник продавця ОСОБА_7 та покупець ОСОБА_8 підтвердили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором.

Обравши зазначений спосіб захисту порушеного права, позивач намагався довести обставину не сплати коштів представнику продавця за договором купівлі продажу, що на думку позивача є підставою для визнання договору недійсним.

Разом з тим, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Обставина не сплати коштів в судовому засіданні позивачем не доведена, адже відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу сума в розмірі 51000 грн. була сплачена покупцем представнику продавця під час підписання договору. Своїм підписом під договором представник продавця ОСОБА_7 підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру (п. 4 договору).

Крім того, питання щодо розрахунку по договору купівлі-продажу може свідчити лише про невиконання стороною зобов'язання і не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Пояснення позивача про те, що він не знав про продаж його квартири, є безпідставними, оскільки спростовуються змістом самої позовної заяві. В ній ОСОБА_4 повідомив, що не маючи грошей на лікування батька і, порадившись з батьком як вчинити в такій ситуації, він запропонував продати квартиру. За спільним погодженням продаж квартири було оцінено в 51 000 грн., які мав сплатити покупець ОСОБА_8 позивачу ОСОБА_4

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_4 з посиланням на положення ст.ст. 229, 230 ЦК України, зазначив, що підставою недійсності договору купівлі-продажу від 08 червня 2011 року є і те, що договір був вчинений під впливом помилки та обману.

Відповідно до ст. ст. 229, 230, ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обставини щодо помилки та обману також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Укладаючи договір купівлі-продажу, представник ОСОБА_7 не помилявся щодо природи укладеного правочину, оскільки прочитав договір особисто, підписом підтвердив, що зміст договору йому був зрозумілий і відповідав його волі (п. 16 договору). Відповідно до довіреності від 08 червня 2011 року, ОСОБА_13 уповноважив ОСОБА_7 користуватися, розпоряджатися (обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення своїх зобов'язань перед кредитними установами) продати за ціну і на умовах на його розсуд належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією відповідної довіреності (а. с. 5). Таким чином, представнику ОСОБА_7 були надані повноваження, зміст яких чітко викладений у тесті довіреності. Повноважень щодо дарування квартири в тексті довіреності немає.

Для визнання правочину недійсним з підстав вчинення правочину під впливом обману, сторона позивача повинна довести наявність умислу в діях відповідача і сам факт обману. Натомість, представником позивача не зазначено та не доведено умислу відповідача і введення в оману ОСОБА_7 або ОСОБА_4 щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в зв'язку з його недоведеністю.

Відповідачкою по справі було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, разом з тим, строк позовної давності до заявлених вимог не може бути застосований, оскільки судом прийнято рішення про відмову у задоволені позову з підстав його не доведеності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 5, 8, 10, 60, 88, 208, 213-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволені позову - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів.

Суддя: