Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/10357/16-ц

Провадження № 2/185/1072/17

22 серпня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

15.12.2016 р. (згідно із відбитком штемпеля на конверті поштового відправлення а.с.25-26) позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство «АІСЕ Україна» звернувся до суду з позовом, яким просив суд стягнути солідарно з відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» суму заборгованості за ОСОБА_4 №218432 в розмірі 41161.94 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1378.00 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що 25 травня 2009 року між позивачем та Відповідачем 1 - ОСОБА_5 було укладено ОСОБА_4 №218432 та підписано Додатки № 1 та 2 до неї, які є невідємними частинами вказаної угоди, на придбання автомобіля на умовах передбачених угодою. Позивач надав послуги, спрямовані на придбання автомобіля через систему «Автоплан».

На Асигнаційному акті від 27.05.2011 року Відповідачу 1 було надано ОСОБА_6 на отримання автомобіля.

ОСОБА_4 між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено за метою придбання автомобіля CHERY AMULET.

Відповідач-1, скориставшись положеннями ст.10 Додатку №2 до ОСОБА_4, звернувся із заявою про вибір іншої моделі автомобіля, ніж та, що вказана у Додатку №1 (CHERY AMULET) до ОСОБА_4, та обрав автомобіль ЗАЗ TF69Y вартість якого становила 71680,00 грн. На момент проведення процедури вибору автомобіля вартість автомобіля CHERY AMULET становила 76080,00 грн. (коефіцієнт здешевлення становить 0,9421661). При цьому, Позивачем було зараховано різницю між цінами вищезазначених моделей автомобілів в розмірі 4400,00 грн. на графік внесків.

В подальшому Відповідач 1 повинен був сплачувати наступні Повні внески у відповідності до поточної ціни автомобіля вказаного в Додатку №1 до ОСОБА_4 (CHERY AMULET), як то передбачено п. 10.2 ст. 10 Додатку №2 до ОСОБА_4.

01 липня 2011 року Відповідач 1 отримав автомобіль ЗАЗ TF69Y, кузов № НОМЕР_1, 2011 року випуску і зареєстрував його на своє імя (д.н.з. НОМЕР_2), свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 789881.

Відповідач 1 в свою чергу, зобовязався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля(100% Ціни автомобіля) та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 100 (ста) щомісячних Повних внесків (Стаття 5 ОСОБА_4).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.12.2010 року між Позивачем та гр. ОСОБА_2 (Відповідач 2) було укладено договір поруки, за яким поручитель, зобовязуються відповідати перед Позивачем за виконання Відповідачем 1 в повному обсязі зобовязань, що виникають з ОСОБА_4, а в разі їх невиконання відповідати передПозивачем як боржник. Вказаний договір поруки був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстраційний номер 1458.

Позичальник повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за угодою шляхом внесення щомісячного платежу. Відповідач 1 ОСОБА_1 зобовязання за угодою №218432 не виконує в повному обсязі, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка за підрахунками позивача становить 41161,94 (сорок одна тисяча сто шістдесят одна гривня 94 коп.). з яких: чисті внески - 26097,20 грн., що складає 12,3391% від Ціни автомобіля (211500,00 грн. х 12,3391% ) та адміністративні витрати - 15064,74 грн. (211500,00 грн. х 0,35% + 20%ПДВ) х 0,9421661 коефіцієнт здешевлення х 18 внесків).

У судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив залишити позов без задоволення та застосувати строки позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Дослідивши доводи позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 25 травня 2009 року між ОСОБА_3 акціонерним товариством «АІСЕ Україна» та відповідачем 1 - ОСОБА_5 було укладено ОСОБА_4 №218432 предметом якої є надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного в додатку № 1 до угоди через систему «Автоплан», організовану фірмою. Опис діяльності вказаної системи міститься у правилах діяльності «Автоплану» (додаток № 2 до угоди). Додатки № 1 та № 2 є невід'ємними складовими частинами угоди, що передбачено статтею 10 угоди.

Відповідно до умов додатку № 1 до угоди, предметом угоди є система послуг, спрямованих на придбання автомобіля «Chery Amulet».

17.06.2011 року ОСОБА_5 звернувся до Адмінітрації ОСОБА_6 «АІСЕ Україна» з проханням надати автомобіль марки «Lanos TF 69YO23», що підтверджується його зверненням від 17.06.2011 р. (а.с. 15).

Згідно статті 5 угоди відповідач 1 ОСОБА_1 зобов'язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 100 (ста) щомісячних повних внесків.

Відповідно до термінології, визначеної у додатку № 2 до угоди, повний внесок - це платіж, що складається з суми чистого внеску, адміністративних витрат та страхового внеску, і підлягає сплаті учасником системи; чистий внесок - це частина повного внеску, розмір якої визначається шляхом ділення ціни автомобіля на кількість внесків, зазначених у графіку внесків; адміністративні витрати - це плата за послуги фірми з організації діяльності Автоплану.

Судом встановлено, що автомобіль НОМЕР_3 є власністю відповідача ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 01.07.2011 р. (а.с.16). Проте, позивачем не надано будь-яких доказів у підтвердження того, що набуття позивачем автомобіля НОМЕР_3 даною особою знаходиться у причинно-наслідковому звязку із укладанням та виконанням позивачем ОСОБА_4 №218432 від 25 травня 2009 року, укладеної між ОСОБА_3 акціонерним товариством «АІСЕ Україна» та відповідачем 1 - ОСОБА_5. Так само, із змісту п.12.2.7 додатку № 2 до ОСОБА_4 №218432 від 25 травня 2009 року випливає, що відображати та фіксувати станом на дату отримання автомобіля належні за угодою внески, які має сплатити учасник системи до закінчення графіку внесків, та форму їх сплати за угодою, має додаток № 3, який позивачем не надано. Копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також довідки-рахунку № 629333 від 30.06.2011 р. самі по собі не є доказом набуття відповідачем-1 автомобіля НОМЕР_3 відповідно до ОСОБА_4 №218432 від 25 травня 2009 року (а.с.16-17).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, позивачем не надано належних доказів як виконання ним як ОСОБА_4 №218432 від 25 травня 2009 року у цілому, та і, зокрема, часу настання строку виконання зобовязань відповідача- 1 за вказаною угодою після виконання позивачем ст. 12 вказаної угоди щодо передачі автомобіля відповідачу-1, на що посилається позивач, що зумовлює відмову у позові до ОСОБА_1 за неведеністю.

З метою забезпечення виконання угоди №218432 від 25 травня 2009 року між ОСОБА_6 "АІСЕ Україна" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 16 грудня 2010 року.

Згідно умов цього договору поручитель ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати перед кредитором ОСОБА_6 "АІСЕ Україна" в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов'язань, що випливають із угоди № 218432 (п. 1.1). В разі невиконання боржником зобов'язань за угодою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 1.2).

Згідно п. 2.4 договору поруки від 16 грудня 2010 року поручитель і кредитор погоджуються, що розмір забезпечених порукою вимог кредитора до боржника дорівнює сумі всіх повних внесків та інших передбачених угодою платежів, що підлягають сплаті боржником. На момент підписання договору поруки розмір забезпечених порукою вимог складає 51364, 14 грн.

Пунктом 4.4. договору поруки визначено строк дії даного договору до 30 вересня 2020 року (а.с. 14).

Згідно частини 1 ст.546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою, або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-53цс15 від 17.09.2014 р. Верховний Суд України виклав правову позицію в якій зазначено, що :

«Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя(третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя».

Зазначена правова позиція також підтверджена і постановою Верховного Суду України у справі № 6-6цс14 від 17.09.2014р Верховний Суд України, в якій зазначено, що:

«Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право».

Проте, оскільки позивачем не доведено наявність у відповідача 1 - ОСОБА_1 грошових зобовязань перед позивачем за ОСОБА_4 №218432 від 25 травня 2009 року, які настали станом як на 15.12.2016 р. (час звернення із позовом до суду), так і на час винесення судом рішення у справі, суд позбавлений, як наслідок, встановити, чи мав місце збіг преклюзивного строку дії договору поруки від 16 грудня 2010 року, укладеного між ОСОБА_6 "АІСЕ Україна" та ОСОБА_2, на час звернення позивача до суду із позовом. Відтак, з огляду на акцесорних характер зобов'язання за договором поруки, яке існує лише у зв'язку з головним, основним зобов'язанням, суд відмовляє у задоволенні вимог до ОСОБА_2 з підстав недоведеності позовних вимог.

Відповідачем ОСОБА_1 також було заявлено про застосування строку позовної давності.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст.. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що за ОСОБА_4 №218432 від 25 травня 2009 року передбачено щомісячну сплату відповідачем-1 чистих внесків та внесків в оплату послуг позивача, визнання позивачем тієї обставини, що з вересня 2013 р. відповідач 1 припинив сплачувати внески, суд доходить висновку, що в даному випадку перебіг позовної давності щодо коштів за ОСОБА_4 №218432 від 25 травня 2009 року міг сплинути лише щодо вимог, строк виконання яких настав станом на 15.12.2013 р., до яких доречні доводи відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, проте, оскільки позивач не виконав обовязок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, не надав належного розрахунку та підстав виникнення заборгованості, суд вважає позовні вимоги недоведеними, що є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Витрати на сплату судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду слід віднести на його рахунок відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 5-8, 10,11, 57, 60, 84, 88, 209, 212, 214-215, 224-228, 294 суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. О. Бабій