№ 22-ц/772/1838/2017 № 22-ц/772/1839/2017 Категорія 22
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Войтка Ю.Б., Марчук В.С.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року про відкриття провадження у справі, від 26 квітня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання про прийняття зустрічного позову та на рішення цього ж суду від 16 травня 2017 року у вказаній справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона 16 березня 2016 року уклала з відповідачем договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого передала йому у власність належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до умов договору ОСОБА_3 зобов'язався надавати їй довічне матеріальне забезпечення в розмірі 300 грн. на місяць, купувати лікарські засоби, щотижнево забезпечувати продуктами харчування, щоденно доглядати, однак, взятих на себе обов`язків не виконує.

ОСОБА_2 є особою похилого віку, тяжко хворіє, потребує постійного догляду та медичної допомоги. Оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх обов'язків, вона вимушена звертатись за допомогою до інших людей. Починаючи з серпня 2016 року ОСОБА_2 доглядає її сусідка ОСОБА_4, яка повністю забезпечує її продуктами, доглядом (готує їжу, прибирає в квартирі, купує необхідні речі, ліки, в разі необхідності викликає лікаря чи швидку допомогу).

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 755, 756 ЦК України ОСОБА_2 просила розірвати договір довічного утримання та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі.

25 квітня 2017 року відповідач звернувся до суду із клопотанням про прийняття його зустрічного позову. У задоволенні цього клопотання ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2017 року відмовлено.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить: вказані ухвали скасувати, направити справу на новий розгляд для вирішення зазначених у них питань, рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржених ухвал суду в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ці судові рішення залишити без змін, з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали про відкриття провадження у цій справі зводяться до того, що позовна заява ОСОБА_2 нею особисто не підписувалась, про наявність такої справи в суді за її позовом їй взагалі не відомо, що вбачається з відмінності за зовнішніми ознаками проставленого у позовній заяві підпису ОСОБА_2 та підписів, проставлених нею у паспорті, довіреності, а також з її усного повідомлення про це матері апелянта. Відповідач вважає ухвалу суду незаконною, оскільки суд відкрив провадження у справі, не з'ясувавши факт обізнанності ОСОБА_2 про подачу від її імені такого позову.

Колегія суддів відхиляє ці доводи апеляційної скарги, оскільки відповідно до положень ст. ст. 118, 122 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим кодексом.

Встановивши, що позовну заяву подано й оформлено у порядку, встановленому ст. ст. 118-120 ЦПК України, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 114, 122 ЦПК України, постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, чим дотримався вимог цивільного процесуального законодавства. Обставини, на які апелянт послався, як на підставу незаконності оскаржуваної ухвали, він належними та допустимими доказами, які можуть бути взяті судом до уваги, не підтвердив, при відкритті провадження у справі суду першої інстанції такі докази також не були надані.

Колегія суддів відхиляє й доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про прийняття зустрічного позову до ОСОБА_2 про визнання її недієздатною, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті.

Оскільки розгляд цієї справи по суті розпочато 21 грудня 2016 року, а із клопотанням про прийняття зустрічного позову ОСОБА_3 звернувся 25 квітня 2017 року, тобто понад встановлений положеннями ст. 123 ЦПК України термін, тому суд з дотриманням вимог процесуального законодавства відмовив у задоволенні цього клопотання. Окрім того, питання щодо визнання особи недієздатною подається та розглядається в порядку глави1, 2 розділу IV ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а це рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності від 25 листопада 1993 року (а.с. 9) ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_2.

16 березня 2016 року між ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач) укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 вказану квартиру загальною площею 34,9 кв.м., з яких: житлова площа - 20,2 кв.м. та частина підвалу - 2,2 кв.м. (а.с. 6), а ОСОБА_3 зобов'язався забезпечувати ОСОБА_2 довічне утримання, а в разі втрати нею здоров'я - довічний догляд.

За цим договором сторони домовились про наступне: вартість матеріального забезпечення (харчів, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами у розмірі 300 грн. на місяць, і ця сума підлягає індексації у порядку, встановленому законом; набувач немає права до смерті відчужувача продати, подарувати, обміняти вищезазначене майно, уклад мити щодо нього договір іпотеки, передавати у власність іншій особі на підставі іншого правочину; набувач зобов'язаний поховати відчужувача у випадку його смерті;набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача житлом, шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваній квартирі;у разі смерті набувача до смерті відчужувача, обов'язки за цим договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужувана за цим договором квартира; договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

28 вересня 2016 року до Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшла письмова заява від ОСОБА_2 з проханням прийняти міри до ОСОБА_3, який неналежно здійснює умови домовленості по догляду за нею. Із затвердженого 15 жовтня 2016 року начальником цього відділу поліції ОСОБА_5 висновку про результати розгляду вказаного звернення (а.с. 145) вбачається, що ОСОБА_3 визнав, що деякий час не доглядав за ОСОБА_2, оскільки через свої проблеми не міг фізично це робити.

20 жовтня 2016 року Вінницьким відділом поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_2 надана відповідь на її заяву від 28 вересня 2016 року та рекомендовано звернутись до суду, оскільки розгляд її звернення має цивільно-правовий характер і до компетенції поліції не відноситься (а.с. 151).

24 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці укладено договір про надання соціальних послуг (а.с. 169-194).

Відповідно до індивідуального плану надання соціальних послуг (а.с. 194) робітник ОСОБА_6 відвідує підопічну у понеділок, четвер, веде щоденник відвідувань ОСОБА_2 Згідно записів у щоденнику та звітах соціальним працівником надавались такі послуги: відвідування державних органів, медичних установ, бесіди, читання преси, закупка та доставка продуктів з ринків, магазинів, придбання ліків, допомога у приготуванні їжі, зняття показників з лічильників обліку споживання, оплати за комунальні послуги, миття посуду, прибирання квартири, винесення сміття тощо.

28 грудня 2016 року на запит суду першої інстанції Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці надана відповідь, що соціальні послуги надаються ОСОБА_2 з 2002 року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, яка є сімейним лікарем ОСОБА_2, та ОСОБА_8, сусідка позивача, підтвердили, що ОСОБА_3 не приймає участі в догляді за ОСОБА_2

Встановивши вказані обставини справи, суд, оцінивши докази у їх сукупності та керуючись ст. ст. 744, 755, 756 ЦК України, дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема того, що відповідач не виконує свої обов'язки за договором довічного утримання: ОСОБА_2 за власний рахунок харчувалася, забезпечувала себе ліками та оплачувала комунальні послуги, а за необхідною допомогою зверталась до соціального працівника та сторонніх осіб. Натомість відповідач протилежного не довів, зокрема того, що він належним чином виконує умови договору, який позивач просила розірвати.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично не містять доводів спростування висновків суду по суті вирішення спору, а зводяться до обґрунтування незаконності оскаржуваних ухвал.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, вказані ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2016 року, від 26 квітня 2017 року та рішення цього ж суду від 16 травня 2017 року у вказаній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.В. Ковальчук

Судді : /підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ В.С. Марчук

Згідно з оригіналом О.В. Ковальчук