Справа № 132/1005/17
Провадження № 2/132/571/17
РІШЕННЯ

Іменем України

19.09.2017 Калинівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Павленко І.В.

за участю секретаря Жовтої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона мала намір за договором фінансового лізингу придбати автомобіль «LADA Largus». 24 лютого 2017 року між нею та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу №435 на придбання автомобіля «LADA Largus». За даним договором відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу ОСОБА_1 Предмет договору мав бути переданий у користування лізингоодержувачу після внесення на поточний рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету договору.

Після того як представником компанії був складений договір, її було повідомлено, що договір буде надано для ознайомлення лише після сплати авансового платежу, комісії за організацію договору. Вказаний платіж нею було здійснено у ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» у сумі 22000 гривень. Однак, відповідач у своєму листі повідомив її про те, що нею було сплачено кошти в сумі 21700,00 грн., який зараховано згідно п.9.6 договору, як комісія за організацію договору в розмірі 21693,00 грн. та частина авансового платежу у розмірі 307,00 грн.

Після пред'явлення представнику відповідача квитанції про оплату, їй був наданий на ознайомлення договір фінансового лізингу, у якому вартість замовленого автомобіля була вказана значно вища ніж при розмові по телефону та в офісі, крім того, із самого тексту договору вбачалось, що і ця вартість не є сталою, а буде корегуватись у залежності від зміни курсу долара. Така обставина її насторожила, проте представники відповідача запевнили її у тому, що автомобіль вона отримає за тією ціною, яка вказана в оголошенні на інтернет сайті.

Відповідач у телефонному режимі повідомив її, що автомобіль буде доставлено 27.02.2017 року, тому необхідно приїхати для його огляду у м.Вінниця до офісу представництва. Однак, знову ж таки, в телефонному режимі її повідомили, що не можуть доставити замовлений автомобіль, через існуючі у ньому пошкодження, на що позивачка повідомила, що розриває договір фінансового лізингу.

Маючи намір розірвати укладений договір, вона 27.02.2017 року звернулась з відповідною заявою, яку направила рекомендованим листом, до ТОФ «Єврокар Україна» та повідомила банківські реквізити на які необхідно повернути сплачені нею кошти. Проте, на свою заяву про розірвання договору фінансового лізингу отримала відповідь від відповідача, що відповідно до п. 12.1 Договору їй до повернення підлягає сума сплачена по Договору в розмірі 245,60 грн.

Вважає, що відповідачем було введено її в оману, а договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки підлягав нотаріальному посвідченню. Крім того, аналіз самого договору свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, метою якої є залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та не спрямована на задоволення потреб споживача в отриманні товару і послуги. Умови Договору є несправедливими. За вказаних обставин звернулась в суд з даним позовом.

Представник позивачки ОСОБА_1-адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та день розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, в судове засідання не зявився.

За вказаних обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, зідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення норм, права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватного її ставлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з врахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Однією із найрозповсюдженіших підстав виникнення цивільно-правових відносин є договори та інші правочини. Відповідно до ст.626 ЦК України, договір- це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 ст.2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу.

Судом встановлено, що 24.02.2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна», як лізингодавцем та ОСОБА_1, як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу № 435 (а.с.7-15), предметом якого є транспортний засіб «LADA Largus» (зворот а.с. 7).

Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п. 1.3 Договору).

Пунктом 1.4 Договору фінансового лізингу визначено, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в Договорі та лише за заявою лізингоодержувача, предмет лізингу може бути змінено на інший предмет до моменту купівлі предмета лізингу.

Предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета та оплати різниці у разі зміни вартості предмету Договору.

З аналізу змісту розділу Договору «Визначення термінів» (а.с.7) слідує, що комісія за організацію Договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця і включає в себе, зокрема, організаційні послуги, витрати на пошук предмету лізингу і становить 7% від вартості предмета лізингу, а авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого становить 23%.

На цих умовах ОСОБА_1 погодилась підписати Договір лізингу .

На виконання вимог Договору 24.02.2017 року на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» позивачкою було сплачено 22000 грн. комісії за організацію по Договору фінансового лізингу №435 від 24.02.2017 року (а.с.16).

Маючи намір отримати предмет лізингу у користування, позивачка 27.02.2017 року, повинна була звернутись до офісу представництва в м.Вінницю. Проте, в телефонному режимі позивачка отримала інформацію від ТОВ «Єврокар Україна», що товариство не має змоги доставити предмет лізингу, а саме автомобіль «LADA Largus», через існуючі у ньому пошкодження.

27.02.2017 року позивачкою ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Єврокар Україна» було направлено заяву про розірвання договору фінансового лізингу №435 від 24.02.2017 року та поверненням сплачених нею коштів.

Директор ТОВ «Єврокар Україна» листом №312 від 21.03.2017 року (а.с. 18) повідомив позивачку ОСОБА_1 про розірвання договору з 01.03.2017 року та про повернення сплачених нею коштів в сумі 245, 60 грн.

Так, у п. 12.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу, а комісія за організацію Договору не повертається.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.

Так, лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозвязку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку.

Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові при розгляді, зокрема, справи № 6-1551цс16 від 19.10.2016.

На думку суду, умова договору фінансового лізингу про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити комісію за організацію Договору у розмірі 7% від вартості предмету лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, є несправедливою.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Із договору фінансового лізингу вбачається, що сплачені позивачкою 22000 грн. є першочерговим обов'язковим платежем.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 УК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже відповідач не міг безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Як вбачається із умов договору фінансового лізингу, до першого лізингового платежу входить у тому числі і «комісія за організацію Договору», який виходить за межі переліку платежів, передбачених законом.

Таким чином законодавством не передбачено лізингового платежу пов'язаного з укладенням самого договору фінансового лізингу.

Про те, що комісія за організацію Договору не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі визначення термінів, лізинговий платіж і комісія за організацію Договору мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що визначення лізингового платежу не включає комісію за організацію Договору.

Крім того, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні екземпляру стандартної форми договору і не передбачає можливості лізингоодержувачу вносити свої пропозиції щодо умов Договору.

Згідно умов Договору фінансового лізингу (п. 12.1) лізингоодержувач має право розірвати договір лізингу лише у випадку, якщо не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції у вигляді неповернення 20% авансового платежу.

Відповідно до п. 12.2 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку невнесення лізингоодержувачем авансового платежу в повному обсязі чи з інших підстав, передбачених законодавством України (п. 12.3). У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу 90% авансового платежу, а комісія за організацію Договору взагалі поверненню не підлягає (а.с.18).

Таким чином із умов договору лізингу випливає, що за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець взагалі не несе жодної відповідальності перед лізингоодержувачем, ще й отримує при цьому винагороду у розмірі 7% вартості предмета лізингу, в той час як при розірванні договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб з нього утримується штраф у розмірі 20 % від сплаченого авансового платежу та вся комісія за організацію Договору.

Тобто, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до істотного дисбалансу договірних умов, порушує норми чинного законодавства, а тому наявні обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №7 Міністерства Фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92, основними засобами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт.

Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності який здійснює діяльність у сфері передачі транспортних засобів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, який буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача.

В порушення зазначених вимог, в Договорі не вказано, який саме транспортний засіб «LADA Largus» буде переданий у власність лізингоодержувачу, зокрема, якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, відсутні також технічні та індивідуальні характеристики ТЗ, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (повне найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення.

Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналізуючи викладені у договорі умови, суд вважає, що договір фінансового лізингу був укладений з грубим порушенням принципу добросовісності, який передбачає чесну і сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, принципу недопустимості укладення зобов'язання на засадах обману та зловживання довірою, договір суперечить інтересам позивачки, укладений не на умовах, які попередньо сторони обговорювали, окрім того, договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та вимогам Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Так, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення обов'язкового платежу в розмірі 7% від вартості предмета Договору під вигляд "комісії з обслуговування", який за умовами договору не повертається в жодному випадку.

За таких обставин відповідачем при укладені Договору фінансового лізингу порушено вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів, запропоновані позивачу умови договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін.

Вищезазначені положення законів узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України висловленою у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка є обов'язковою для застосування відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні судом досліджено докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, які відповідають вимогам належності та допустимості.

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні спорів про захист прав споживачів суд враховує, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові).

Представник відповідача у судові засідання не з'являвся, за таких обставин у суду не має можливості заслухати пояснення відповідача стосовно обставин укладення договору, співставити їх з доказами сторони позивача, надати їм відповідну оцінку або ж оцінити подані відповідачем докази на ствердження правомірності та достатності.

Частиною першою ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Таким чином порушені права позивачки підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно квитанцій №N1BUF43595 від 24.02.2017 року (а.с.16) ОСОБА_1 сплатила на користь ТОВ «Єврокар Україна» в якості комісії за організацію по Договору фінансового лізингу кошти у розмірі 22000 гривень та 264 грн. комісії за переказ готівки, які підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи обставини справи та прийняте судом рішення, а також той факт, що позивачку звільнено від сплати судового збору на підставі п.3 ст.22 ЗУ «Про захист справ споживачів», суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в доход держави витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 42 Конституції України, ст.ст. 3, 203, 215, 216, 227, 236, 509, 626, 638, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 1, 4, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст.ст. 3, 6, 8, 10, 57-64, 88, 179, 212-215, ст.ст. 224, 226, 323 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу №435, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" 24.02.2017 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" (код ЄДРПОУ, місцезнаходження якого: вул.Бориспільська,7, оф.169, м.Київ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_2, сплачену комісію за організацію по договору фінансового лізингу №435 від 24.02.2017 року в сумі 22000 (двадцять дві тисячі) грн. та 264 (двісті шістдесят чотири) грн. 00 коп. комісії за переказ готівки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" в доход держави 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят ) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою згодою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії.

СУДДЯ: