Справа №576/706/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Усенко Л. М.
Номер провадження 22-ц/788/1368/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

05 вересня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_14 - ОСОБА_3,

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_14 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети Неделя» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки реальним подіям, невірно надано оцінку показам свідків і вважає, що увесь зміст статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» у газеті «Неделя» викладено таким чином, щоб виставити саме позивача у вкрай неприйнятному вигляді в очах територіальної громади, з точки зору дотримання ним законів Україні, та приписуючи йому дії та вчинки яких він не вчиняв.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника позивача, заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав:

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Місцевим судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач є міським головою м.Глухова і його розпорядженням від 10.03.2017 року № 52-ОД було затверджено план перебування учасників Всеукраїнської культурноосвітньої акції «Потяг Єднання України «Труханівська Січ» в місті Глухові 19 березня 2017 року (а.с.27-31).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідачем у номері НОМЕР_1 газети «НЕДЕЛЯ» опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_1», у якій зазначено, зокрема, що: «Після того, як дивом вдалося уникнути бійки біля Миколаївського храму у неділю вже кілька днів Глухів розбурхано гуде. Приходять люди і в редакцію, переповідають такі чутки, що годі й уявити. Хто каже, що храм уже захопили, хто розповідає, що в Глухові люди сформували чергу і будуть вартувати церкву від посягання. Конфлікт, а скоріше якесь неконтрольоване напруження, почалось відразу після того, як гості, що прибули до Глухова в рамках акції «Потяг Єднання» побули біля пам'ятного знаку небесної сотні, ушанувавши пам'ять загиблих. Відповідальність за все що трапилось, лежить виключно на місцевих активістах і особисто на міському голові ОСОБА_14. Вони і повели всіх приїжджих до Миколаївської церкви» (а. с. 47).

Також у цій статті містяться висловлювання з цього приводу старости Миколаївського храму ОСОБА_4, який повідомив: «Що б ви подумали, коли юрба кричить. Ми були в шоці коли купа людей намагалася безцеремонно без попередження потрапити у церкву. Дехто з юрби навіть хотів зірвати замок плоскогубцями. А мер замість того, щоб згладити ситуацію чи не допустити заворушень, очолив усе. Він кричав, що треба пиляти замок, що ніхто не має права їх не пускати, що він вимагає забезпечити відправлення служби, мовляв, кожен має право молитись, де він хоче. А більше всіх кричала його дружина, вона провокувала людей, мовляв це власність міста». А також благочинного Глухівського церковного округу протоієрея ОСОБА_5 - «Тобто і мер, і депутати, і приїжджі гості і свої «активісти» мають поводитись, як того вимагає закон. Натомість ми стали свідками вправних маніпуляцій з підміни понять і майстер класу з піару на болючій темі розколу в українському православ'ї».

Разом із тим вказано, що у вівторок стало відомо, що громада Миколаївського храму написала скаргу до Міністерства культури та в обласну поліцію з приводу того, що міський голова ОСОБА_14 усупереч Конституції вимагав від настоятеля храму забезпечити відправлення в храмі релігійного обряду представниками іншої конфесії, мотивуючи тим, що він міській голова і має право вирішувати у Глухові всі питання, пов'язані з міським майном.

Звертаючись до суду за захистом своїх особистих немайнових прав до відповідача, позивач посилався на те, що викладена у цій статті інформація є недостовірною й такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Також вказував, що ця стаття опублікована на інтернет-сайті http://gazeta-nedelya.info.

Допитані у суді першої інстанції як свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 повідомили, що 19 березня 2017 року мер дійсно перебував з людьми біля входу до церкви, а свідок ОСОБА_4, окрім того, вказав, що мер разом з людьми ламав замки плоскогубцями.

Частиною 1 статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Право на свободу вираження поглядів закріплено і у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» від 04 листопада 1950 року та ратифікованою Україною 17 липня 1997 року.

Поряд із цим кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. (ч. 1 ст. 68 Конституції України).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2019 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 275, ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За пунктом 15 цієї постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення є сукупність таких обставин, наявність яких може бути підставою для задоволення позову: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» забороняється використання друкованих засобів масової інформації для завдання шкоди честі і гідності особи.

Пунктом 19 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" (2657-12) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (475/97-ВР).

У пункті 21 вказаної постанови закріплено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Ураховуючи викладене та те, що позивач є міським головою, межа допустимої критики якого є значно ширшою, викладена у абз. 2 статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» інформація жодним чином не порушує особисті немайнові права позивача.

Вказаний висновок також відповідає правовій позиції викладеній у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії».

До того ця інформація, як вірно зазначив суд першої інстанції, є оціночними судженнями журналістів, які взагалі не можна перевірити на предмет достовірності.

Водночас колегія суддів ураховує і рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2001 року у справі «Тома проти Люксембургу», в якому зазначено, що журналістська свобода поширюється також і на певну міру перебільшення чи навіть провокування.

За інформацію ж стосовно позивача, зазначену у абз. 5 та 11, 12 статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» з посиланням на першоджерела, а саме на пряму мову старости Миколаївського храму ОСОБА_4 та благочинного Глухівського церковного округу протоієрея ОСОБА_5, редакція, з огляду на пункт 3 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», відповідальності не несе.

Достовірність викладених у абз. 13 спірної статті даних підтверджується листом старости Миколаївського храму ОСОБА_4 від 21 березня 2017 року, що міститься в матеріалах справи, з яким він звернувся до міністра культури України та начальника ГУ МВС України в Сумській області з приводу протиправних, на його думку, дій позивача 19 березня 2017 року та вжиття у зв'язку з цим заходів щодо притягнення його до кримінальної відповідальності (а. с. 21).

Звідси, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною та її спростування.

Крім того суд вірно зазначив, що виходячи із роз'яснень, що містяться у пунктах 9, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2019 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належними відповідачами у справі у даному випадку окрім ТОВ «Редакція газети Неделя» є автор статті та власник веб-сайта, вимоги до яких позивачем заявлені не були.

Також цими роз'ясненнями передбачено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскарженого рішення суду.

Таким чином, перевіривши законність і обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія приходить до висновку, що оскаржене рішення суд ухвалив з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його на підставі ст. 308 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_14 - ОСОБА_3, відхилити, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -