Провадження № 22-ц/783/427/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Фейір К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни, про визнання договорів дарування частин квартири недійсними, -

в с т а н о в и л а:

20.11.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 12 лютого 2008 року та ? частини вказаної квартири від 07 грудня 2009 року, які були укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що01 грудня 2009 року вона набула у власність 1/8 частину спірної квартири. В листопаді 2014 року вона дізналась, що її дядько ОСОБА_4 подарував належні йому 3/4 частки квартири ОСОБА_3 Вважала, що факт дарування його єдиного нерухомого майна абсолютно чужій людині, а саме відповідачу ОСОБА_3 свідчить про те, що в момент укладення договорів дарування ОСОБА_4 не розумів їх значення, оскільки він декілька разів перебував на примусовому стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні. В 1988 році йому було поставлено діагноз шизофренія. Влітку 2008 року ОСОБА_4 добровільно проходив стаціонарне лікування у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері, з якого виписався в липні 2008 року. Регулярно отримував медичну допомогу у цьому закладі, де і перебуває на консультативному обліку з вказаним діагнозом.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни, про визнання договорів дарування частин квартири недійсними відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2014 року, змінені ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що відмовляючи у задоволенні її позову, районний суд не врахував, що дарування нерухомого майна ОСОБА_4 чужій для нього людині - ОСОБА_3, свідчить про те, що в момент укладення договорів дарування він не розумів значення своїх дій, оскільки він до укладення договорів дарування перебував на примусовому стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні по вул. Кульпарківській, 95 у м. Львові. У 1998 році в цьому закладі йому поставлено діагноз шизофренія, а в 2008 році ОСОБА_4 добровільно проходив стаціонарне лікування в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері на вул. Коциловського, 30 у м. Львові, регулярно отримував медичну допомогу в цьому закладі, де і перебуває на консультативному обліку. Крім того, судом першої інстанції всупереч вимогам ст. 145 ЦПК України залишено поза увагою клопотання позивача про призначення судово - психіатричної експертизи для встановлення психічного стану ОСОБА_4 на день укладення оспорюваних договорів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно ч. 1 ст. 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.12.2009 року (а.с. 4, том 1). Власником 3/4 частин вказаної квартири був ОСОБА_4

12 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 44,6 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №939 (а.с. 5-6, том 1).

07 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/4 частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар 1/4 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 44,6 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №1803 (а.с. 7-8, том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 січня 2017 року за клопотанням представника ОСОБА_2 у справі було призначено амбулаторну судову-психіатричну експертизу, на вирішення якої експертам КЗ «Львівська обласна психіатрична лікарня» поставлено наступні запитання: чи страждає ОСОБА_4, 1948 року народження, стійким психічним розладом? Якщо так, то з якого часу; чи міг за станом здоров»я ОСОБА_4, 1948 року народження, під час підписання договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 12.02.2008 року та договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 07.12.2009 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; чи страждає ОСОБА_4, 1948 року народження, стійким психічним розладом на даний момент та чи може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 85 від 22.02.2017 року ОСОБА_4 приблизно з 1987 року страждав параноїдної шизофренією, приступоподібного перебігу. На даний час він виявляє резидуальну шизофренію, з помірно-вираженими емоційно-вольовими змінами особистості. Дане захворювання у ОСОБА_4 не досягає рівня стійкого хронічного психічного розладу та не позбавляє його здатності усвідомлювати здатності усвідомлення значення своїх дій та керувати ними. Під час підписання договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 12.02.2008 року та договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 07.12.2009 року ОСОБА_4 тяжким психічним розладом не страждав та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи наведене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, що підтверджують, що в момент укладення спірних договорів дарування ОСОБА_4 розумів значення своїх дій, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 12 лютого 2008 року та ? частини вказаної квартири від 07 грудня 2009 року, які були укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.