Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпусток, за затримку повного розрахунку та моральної шкоди, за касаційною скаргою державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 01 березня 2001 року перебував в трудових відносинах з відповідачем та 28 липня 2014 року звільнився з роботи за власним бажанням. Разом з тим, при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (далі - ДП «СЛП «Київоблагроліс») на його користь: грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 26 920,08 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки - 7 851,69 грн., грошову компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за невикористані дні відпусток - 37 219,05 грн., моральну шкоду - 2 000 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 травня 2016 року, стягнуто з ДП «СЛП «Київоблагроліс»на користь ОСОБА_3: грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 26 920,08 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки - 7 851,69 грн., грошову компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за невикористані дні відпусток - 37 219,05 грн., моральну шкоду - 2 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ДП «СЛП «Київоблагроліс», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що станом на 22 липня 2015 рік компенсація за невикористані дні відпусток позивачу не виплачена, останній має право на отримання відповідної грошової компенсації, середнього заробітку за затримку повного розрахунку та моральної шкоди. На день звільнення позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток і додаткових відпусток за особливий характер праці за період його роботи у відповідача з березня 2001 року по 28 липня 2014 року в кількості 264 дні основної відпустки та 77 днів додаткової відпустки.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що 01 березня 2001 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до Іванківського Держагролісгоспу на посаду лісника Шпилівського агролісництва.

03 березня 2003 року позивача було переведено на посаду лісника до Іванківського спеціалізованого державного агролісогосподарського підприємства «Держагролісгосп» (далі - Іванківський СДАП «Держагролісгосп») у зв'язку з реорганізацією Іванківського Держагролісгоспу.

26 жовтня 2012 року ОСОБА_3 призначено на посаду лісника ДП «СЛП «Київоблагроліс» в порядку переведення з посади лісника Іванківського СДАП «Держагролісгосп».

28 липня 2014 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням.

ОСОБА_3 вказував, що він не був у відпустці 11 років.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, компенсація за невикористані дні щорічних відпусток складає 26 920,08 грн., компенсація за невикористані дні додаткових відпусток - 7 851,69 грн., середній заробіток за час затримки при звільнені - 37 219,05 грн.

Даний розрахунок було проведено позивачем на підставі довідки про середню заробітну плату, видану ДП СЛП «Київоблагроліс» 20 травня 2015 року, відповідно до якої його середня заробітна плата складає 101,97 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності заборгованості за невикористану відпустку позивачем.

У запереченнях на позовну заяву (а.с. 156 - 159) відповідач також вказував, що в передавальному акті від 05 листопада 2012 року (а. с. 74 - 76) Іванківським СДАП «Держагролісгосп» не передавались ДП «СЛП «Київоблагроліс» суми компенсації працівникам, зокрема і ОСОБА_3, за невикористані дні щорічної відпустки.

Відповідно до довідки ДП «СЛП «Київоблагроліс» від 04 листопада 2015 року при звільненні ОСОБА_3 з ним був проведений розрахунок, виплачена компенсація за два останніх роки невикористаної основної щорічної відпустки. Станом на день звільнення працівника заборгованість перед ним відсутня (а. с. 153).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Однак, судами вищевказані доводи відповідача не перевірено та не надано їм належної правової оцінки.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час затримки розрахунку.

Разом з тим, визначаючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суди не вірно застосували норми матеріального права та, відповідно, помилково обчислили середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку працівника виходячи з виплат за останні сім календарних місяців роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Європейський суд з прав людини також нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії».

Таким чином, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, невірно застосували норми права, не врахували всіх складових, що є підставою для визначення розміру невиплаченої компенсації за невикористані дні відпусток і середнього заробітку за час затримки розрахунку, та дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська