Провадження № 22-ц/779/1239/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за заповітом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

02.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за заповітом.

В заяві зазначив, що 27.08.2013 року померла ОСОБА_5, яка згідно нотаріально посвідченого заповіту від 02.03.2010 року заповіла все належне їй майно йому, як своєму внукові.

29.10.2013 року він подав до нотаріальної контори заяву № 810 про відмову від прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що він тривалий час перебував під впливом моральних обставин, зокрема, ОСОБА_2 постійно підводила його до того, щоб він відмовився від прийняття спадщини, оскільки йому необхідно сплатити податок з успадкованого майна, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як дочки спадкодавця, запевнили, що будуть спільно користуватись батьківським будинком, а син спадкодавця ОСОБА_3 ствердив, що не буде приймати спадщину у разі його (позивача) відмови від прийняття спадщини, а також усвідомлюючи, що відповідна заява в будь-якому випадку є для нього вкрай невигідною, та переслідуючи мету запобігти подальшому ускладненню взаємин у родині та свого матеріального стану, позивач просив визнати відмову від прийняття спадщини за заповітом недійсною, як вчиненою під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт вважає невірним обґрунтування рішення суду посиланням на визначену ч.ч.5.6. ст.1273 ЦК безумовність та беззастережність відмови від прийняття спадщини, а також на те, що він не скористався своїм правом відкликати її протягом строку, встановленого для її прийняття.

При цьому судом не враховано п.3.10 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що у відповідній заяві окрім посилань на норми права, не розкривається зміст такої заяви та не міститься посилань на норми чинного законодавства, якими визначено можливість її подачі, права заявника та правові наслідки у звязку з її підписанням.

Судом не враховано того, що нотаріус при посвідченні заяви не перевірив наявність обставин, визначених ст.233 ЦК, які могли б свідчити про невідповідність вчинюваного правочину внутрішній волі заявника.

Суперечливим апелянт вважає висновок суду про відсутність тяжких обставин, які характеризувалися ним як можливість втрати добрих стосунків у родині у випадку не подання відповідної заяви та висновок суду про те, що така заява в принципі була обумовлена виключно доброю волею самого позивача.

Не враховано судом також і того, що відмові від прийняття спадщини передувала розмова з ним ОСОБА_3, в якій останній переконував його, що спадкування за таким заповітом буде несправедливим по відношенню до ОСОБА_2, а правильним було б поділити спадкове майно між двома дочками.

Не погоджується ОСОБА_1 і з висновком суду про те, що відмова від прийняття спадщини не була вчинена ним на вкрай невигідних умовах.

При цьому, апелянт вказує на те, що будучи спадкоємцем за заповітом всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_5, він фактично ставав єдиним власником трьох земельних ділянок загальною площею 1,5 га, домоволодіння, права на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ПСП «Рідна земля» та грошовий вклад з відсотками. А тому безоплатна відмова від цього всього заради збереження родинних стосунків беззаперечно не була вигідною умовою для нього.

Крім того, написання ОСОБА_3 заяви про відмову від прийняття спадщини та ще й на користь ОСОБА_2 в останні дні визначеного законом шестимісячного строку для прийняття спадщини була здійснена з метою виключити можливість для нього відкликати свою відмову, що є ще одним доказом обґрунтованості його вимог.

В матеріалах справи міститься достатньо доказів того, що оскаржувана відмова від прийняття спадщини за заповітом подана ним всупереч власній внутрішній волі та виключно під впливом тяжких для нього обставин, обумовлених спекуляціями з боку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 родинними стосунками на фоні втрати рідної людини. Прямі заяви останніх про можливість розладу стосунків у родині на фоні процесу спадкування змушували його керуватися не власною волею та внутрішнім переконанням, а вчиняти дії до яких він був примушений тими тяжкими обставинами, що склалися на той час, незважаючи при цьому на вкрай невигідні для себе майнові та правові наслідки.

Судом не враховано розяснень, зазначених у п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року про те, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Апелянт зазначає, що попри відсутність проявів насильства щодо нього, обману чи помилки, але вочевидь що всупереч своїй внутрішній волі та вочевидь, що за інших обставин, якщо б родина не так критично поставилась до батьківського заповіту, він однозначно ніколи б не відмовився від спадкового майна, принаймні не зробив би цього на безоплатній основі.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених в ній.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2010 року було посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі під №322 ОСОБА_5, згідно якого все належне їй майно вона заповіла своєму внукові ОСОБА_7.(а.с.4)

27.08.2013 року ОСОБА_5Г померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть.(а.с.5)

29.10.2013 року Галицькою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа і того ж дня ОСОБА_1 подав заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5Г.(а.с.6, 7)

У заяві зазначено, що дана відмова здійснена ним не в результаті помилки, обману чи зловмисної домовленості з іншими особами. Зміст ст.ст.1261,1241 ЦК йому було розяснено.(а.с.7)

24.02.2014 року ОСОБА_3 подав заяву про відмову від належної йому частки у спадковому майні на користь сестри ОСОБА_2 (а.с.85)

Встановлено, що відповідачі у справі є дочками та сином ОСОБА_5, а позивач її онуком та сином ОСОБА_4

ОСОБА_5 була власником домоволодіння в с. Дитятин Галицького району Івано-Франківської області.

25.12.1995 року ОСОБА_5 був складений заповіт, за змістом якого житловий будинок разом з приналежними до нього господарськими спорудами вона заповіла своїм дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках (а.с.30), а 02.03.2010 року був посвідчений заповіт на імя позивача на все належне ОСОБА_5 майно. (а.с.4).

Рішенням Галицького районного суду від 17.04.2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та Дитятинської сільської ради про визнання права власності на частку у спадковому майні в порядку спадкування за законом.

Постановлено визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Центральна, 45 в с. Дитятин Галицького району Івано-Франківської області.(а.с.27,29)

Отже, після закінчення шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщин чи відмови від прийняття спадщини, спадкоємці за законом в судовому порядку вирішили питання права власності на спадкове майно, і вищезазначене рішення суду набрало чинності.

Судом також встановлено, що позивач є забудовником власного житлового будинку і у нього є квартира, отже він є матеріально забезпеченим. Наведене підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини ОСОБА_1 мотивував тим, що така відмова була написана ним під впливом тяжкої для нього обставини розлад стосунків у родині у разі прийняття ним спадщини, та на вкрай невигідних умовах оскільки, маючи право на спадкування всього майна, він відмовився від нього та втратив право на спадкування 1/2 частини майна, на яке він мав би право після смерті його матері ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1273 Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі N 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов'язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не довів, що заяву про відмову від прийняття спадщини він подав під впливом тяжкої для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.

Посилання апелянта у скарзі на те, що у заяві про відмову від прийняття спадщини не розкривається зміст такої заяви та не міститься посилань на норми чинного законодавства, якими визначено можливість її подачі, права заявника та правові наслідки у звязку з її підписанням, як на підставу заявлених вимог, не заслуговують на увагу оскільки такі доводи не свідчать про наявність тяжкої обставини та вкрай невигідних умов.

Не заслуговують на увагу і посилання позивача на те, що тяжкою обставиною для нього є втрата добрих стосунків у родині у випадку прийняття спадщини, а також те, що написанню такої заяви передувала розмова з ОСОБА_3, який переконував його у несправедливості заповіту, оскільки можливість втрати нормальних родинних стосунків є припущенням, а прохання спадкоємців першої черги за законом щодо справедливого розподілу спадкового майна не є тяжкою обставиною.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи скарги про те, що за інших обставин, якщо б родина не так критично поставилась до батьківського заповіту, він однозначно ніколи б не відмовився від спадкового майна, принаймні не зробив би цього на безоплатній основі, також не є доказами наявності тяжкої обставини, тобто вкрай невигідної (явно кабальної) та укладення угоди на вкрай невигідних дня нього умовах, оскільки не є доказом того, що внаслідок підписання такої заяви він отримав можливість усунути тяжку обставину, яка змусила його це зробити.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про ухвалення рішення суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_10