Ухвала

Іменем України

28 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про захист прав споживача та стягнення сум страхового відшкодування за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_2звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 липня 2015 року він та приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі -ПАТ «СК «Арсенал Страхування») уклали договір добровільного страхування фінансових ризиків «Захист від безробіття» зі строком дії до 09 липня 2016 року. 01 грудня 2015 року його звільнено з посади директора Харківської міжрегіональної дирекції ПАТ «ВБР» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. Проте, у виплаті страхового відшкодування страхова компанія йому відмовила, мотивуючи це неповідомленням страховика на момент укладення договору про ліквідацію з 27 березня 2015 року ПАТ «ВБР» та неповідомлення про отримання страхувальником від роботодавця попередження про наступне вивільнення від 08 жовтня 2015 року

Посилаючись на те, що він своєчасно повідомив страховика про настання страхового випадку та надав усі необхідні документи, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування за договором у розмірі 20 тис. грн., 3 % неустойки за період з 29 грудня 2015 року по 26 липня 2016 року в розмірі 126 тис. грн., інфляційні втрати у розмірі 800 грн., 3 % річних за користування чужими грошима у розмірі 318 грн. 90 коп., визнати несправедливим п. 13.1. договору добровільного страхування фінансових ризиків «Захист від безробіття» від 10 липня 2015 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано несправедливим п. 13.1 договору добровільного страхування фінансових ризиків «Захист від безробіття» від 10 липня 2015 року. Стягнуто з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування за договору у розмірі 20 тис. грн., 3 % неустойки за період 29 грудня 2015 року по 26 липня 2016 року в розмірі 126 тис. грн., інфляційні витрати у розмірі 800 грн., 3 % річних за користування чужими грошима у розмірі 318 грн. 90 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання несправедливим п. 13.1. договору добровільного страхування фінансових ризиків «Захист від безробіття» від 10 липня 2015 року та щодо стягнення пені у розмірі 126 тис. грн. скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позву ОСОБА_2 в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання п. 13.1 договору добровільного страхування несправедливим та стягнення пені у розмірі 126 тис. грн., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й змінити рішення в цій частині, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 10 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ «СК «Арсенал Страхування» було укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків «Захист від безробіття» зі строком дії до 09 липня 2016 року.

Пунктом 13.1 зазначеного договору передбачена майнова відповідальність страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування у вигляді сплати пені у розмірі 0,01 % від суми несвоєчасно здійсненого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування пені.

01 грудня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади директора Харківської міжрегіональної дирекції ПАТ «ВБР» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Проте, у виплаті страхового відшкодування страхова компанія йому відмовила, мотивуючи це неповідомленням страховика на момент укладення договору про ліквідацію з 27 березня 2015 року ПАТ «ВБР» та неповідомлення про отримання страхувальником від роботодавця попередження про наступне вивільнення від 08 жовтня 2015 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що п. 13.1 договору добровільного страхування є несправедливими, а також на те, що у результаті невиплати відповідачем страхового відшкодування він має право на стягнення неустойки відповідно до п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів несправедливості умови договору, якою встановлена неустойка за несвоєчасне виконання страховиком своїх зобов'язань з виплати страхового відшкодування.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування», ст. 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ст. 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

У ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст. 992 ЦК України).

А згідно з ч. 4 ст. 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

На підставі викладеного, можна зробити висновок що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Отже, на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, а також правил застосування конкуренції правових норм, за умови, що укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи, страховик несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, визначеного в договорі страхування (у разі відсутності визначення розміру в договорі - у розмірі, визначеному в Законі України «Про захист прав споживачів»).

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-126цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Враховуючи викладене вище, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договором добровільного страхування встановлено розмір неустойки за прострочення сплати страхового відшкодування, тому стягненню зі страхової компанії підлягає пеня визначена саме на підставі умов договору, а не на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду (ст. 335 ЦПК України), висновків апеляційного суду не спростовують і на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про визнання п. 13.1 договору добровільного страхування від 10 липня 2015 року несправедливим та стягнення неустойки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

І.М.Фаловська