Справа № 521/4833/17
Номер провадження 2/521/3185/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року Малиновський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді Лічмана Л.Г.,

при секретарі Тимофієнко Н.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та розподіл спільно нажитого майна, -

В С Т А Н О В И В:

28.03.2017 р. ОСОБА_4 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, у якій просив суд встановити факт проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2006 р. по серпень 2014 р. та визнати за ним право власності на ? частину нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав зазначені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, вказуючи, що проживала з відповідачем з початку 2008 року та до початку 2009 року. На час купівлі спірної квартири, а саме на жовтень 2013 року, вони разом не проживали.

Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, показання свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовної заяви.

В судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини.

З 2006 року по березень 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, а з січня 2008 року вони проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_4 та його батьків. В цій квартирі їм була виділена окрема кімната. В цей час ОСОБА_5 завагітніла від ОСОБА_4 Зазначені обставини були причиною розірвання шлюбу рішенням суду за позовом дружини у 2006 році між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ( а.с. 77)

У березні 2007 року ОСОБА_5 поїхала до м. Ізмаїла Одеської області, де проживали її батьки. Тут вона 17.03.2007 року народила сина ОСОБА_7, батьківство відносно якого було визнано ОСОБА_4 За згодою батьків дитині було присвоєно прізвище батька: «Кириченко». ОСОБА_5 з сином проживала в м. Ізмаїлі до січня 2008 року. ( а.с. 15, 69-72)

З січня 2008 року по січень 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2. Ця обставина визнається обома сторонами. У січні 2009 року ОСОБА_5 знову повернулась до м. Ізмаїла, де проживала до квітня 2011 року.

З квітня 2011 року по 08 серпня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_3. У вересні 2010 року їх син ОСОБА_7 був зареєстрований за вказаною адресою.

Під час спільного проживання однією сімєю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 29.10.2013 року вони набули АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу, покупцем в якому записана ОСОБА_5 ( а.с. 10-11, 82-84 )

Крім часткового визнання цих обставин відповідачем вони підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, сусідів по вул. Мясоєдовська, 14 і ОСОБА_6, колишньої дружини позивача, а також письмовими доказами, в тому числі на які суд у рішенні вже послався.

26.01.2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_7. В позовній заяві вона прямо вказала, що з 2006 року по 08 серпня 2014 року вона проживала разом з ОСОБА_4 та вела з ним спільне господарство, а саме перебувала в громадянському шлюбі. Доводи ОСОБА_5 про те, що позовна заява підписана її представником, яка помилилась у викладенні цієї обставини не відповідають дійсності. Зміна цієї заяви була здійснена ОСОБА_5 лише після отримання позову ОСОБА_4, до якого була додана копія позовної заяви ОСОБА_5 Представник ОСОБА_5 про обставини проживання її з ОСОБА_4 дізнався лише зі слів самої ОСОБА_5

Важливим і достовірним доказом у справі є посилання ОСОБА_5 на день припинення проживання разом з ОСОБА_4 та веденням з ним спільного господарства, а саме на 08 серпня 2014 року. Про цей день представник ОСОБА_5 могла дізнатись лише від самої ОСОБА_5

Судом встановлено, що 08 серпня 2014 року за адресою: АДРЕСА_2 відзначався ОСОБА_11 народження ОСОБА_5, під час якого між нею та ОСОБА_4 виникла сварка. Після цієї події ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинили проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. (а.с. 8-9 ) Зазначені обставин підтвердили свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9, учасники святкування Дня народження ОСОБА_5 і очевидці сварки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Суд відхиляє докази, надані ОСОБА_5, а саме про її проживання протягом 2011-2013 років у селищі «Авангард» на підставі договорів оренди квартири, яка належить ОСОБА_12, копію розписки про отримання ОСОБА_5 у ОСОБА_12 в борг 10000 доларів США 25.10.2013 року ( а.с.76 ), а також показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 в цій частині і в частині походження коштів, за які була куплена спірна квартира. Зазначені договори оренди квартири та розписка були складені про людське око, для підтвердження заперечень ОСОБА_5 Оригінал цієї розписки суду не наданий. Свідок ОСОБА_12 суду свідчила, що борг їй не повернутий, а ОСОБА_5 стверджувала, що у 2013 році вона продала квартиру у м. Ізмаїлі, щоб повернути борг ОСОБА_12. Свідки ОСОБА_13, її мати - ОСОБА_12, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 заінтересовані в результатах розгляду справи, тому що вони є близькими особами до ОСОБА_5 ОСОБА_15 основне те, що показання цих свідків суперечать обставинам встановленим судом, в тому числі письмовим правовим підставам позову ОСОБА_5 про стягнення аліментів. Крім того, перед судовим засіданням свідок ОСОБА_13 здійснюючи тиск на свідка, направила на мобільний телефон свідка ОСОБА_8 смс повідомлення такого змісту: у ОСОБА_15 не було грошей на придбання квартири.

Посилання ОСОБА_5 в останньому судовому засіданні на продаж квартири 05.06.2013 року у м. Ізмаїлі і розписку ОСОБА_11 суд також відхиляє. Протягом 8 місяців, коли слухалась справа, вона не повідомляла про цю обставину. Суд переконаний, що у разі існування таких обставин ОСОБА_5 та її представники, професійні юристи, повідомили би суд. На підтвердження продажу квартири відповідач надала договір дарування, який не визнаний судом удаваним.

Представник позивача у наданих суду письмових додаткових запереченнях від 07.09.2017 р. посилається на постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 , в якій висловлена наступна правова позиція.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Однак вказані правовідносини стосуються майна, набутого до 01.01.2004 р., вони врегульовані нормами статей ЦК Української РСР 1963 року та Законом України «Про власність», який втратив чинність, а отже вказана правова позиція не може бути застосована до справи.

Крім того у вказаних додаткових запереченнях від 07.09.2017 р. представник позивача міститься посилання на правову позицію, визначену у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15, в якій вказано наступне.

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня

2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Судом встановлено, що сторони по справі придбали спірну квартиру за час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2006 року по березень 2007 року, з січня 2008 року по січень 2009 року, з квітня 2011 року по 08 серпня 2014 року, внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, та за спільні грошові кошти. Спірну квартиру сторони по справі разом підшукували протягом 1-1,5 року, ними квартира була куплена для сумісного, окремого від батьків, проживання. Після купівлі квартири позивач займався питаннями укладання договорів в газовій службі, Одесаобленерго. ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечувала, що ОСОБА_4 заробляв приватними перевозками на машині.

У ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є спільна дитина, було спільне житло і побут.

Перерви у спільному проживанні однією сімєю пояснювались народженням дитини, необхідністю догляду за нею з допомогою матері ОСОБА_5

Відповідно до змісту ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за час спільного проживання однією сімєю, не перебуваючі у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Інший правовий режим цієї квартири не встановлений письмовим договором між сторонами по справі.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей

індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або

визначення порядку користування майном.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Таким чином, Закон передбачає можливість і необхідність визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності подружжя дружини та чоловіка внаслідок чого така спільна власність набуває правового режиму спільної часткової власності. Зі змісту ст. 70 СК України та 372 ЦК України випливає, що такі частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд виходить із рівності часток ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру квартиру АДРЕСА_5 тому, що інше не встановлено домовленістю між ними або законом, в тому числі СК України та ЦК України або рішенням суду. Тому, частки кожного із названих співвласників становлять по 1/2.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі зазначеного, суд визнає за позивачем право приватної власності право приватної власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_6.

Керуючись вимогами ст.ст. 60, 209, 212-215 ЦПК України, -

С У Д

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_4,- задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2006 року по березень 2007 року, з січня 2008 року по січень 2009 року, з квітня 2011 року по 08 серпня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_6.

Квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 40,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31 березня 2017 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

С У Д Д Я: