РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12357/15-ц

пр. № 2/759/140/17

31 серпня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва у складі суду суддя: Т.О. Величко, при секретарі А.В. Забелі розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним, посилаючись на те, що Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 січня 1999 року зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» позивач ОСОБА_1 є власником ? частини квартири АДРЕСА_1, а 3/4 частини цієї квартири належала синові позивача ОСОБА_6. Належні кожному ? і ? частини спірної квартири були зареєстровані за позивачем та її сином на праві власності в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Спірна квартира є однокімнатною, готельного типу, жилою площею 18,4 кв.м.

Позивач зазначає, що 26 грудня 2014 року її син ОСОБА_6 без відома забрав правовстановлюючі документи на спірну квартиру, через декілька днів пішов з ними з дому, а 10 січня 2015 року приблизно біля 16 години зайшов в квартиру без емоційний ні на що не реагував і хвилин через 25-30 мовчки вийшов з квартири, з того часу позивач його більше не бачила. 09 лютого 2015 року позивачу зателефонував незнайомий чоловік і сказав, що квартира в якій вона проживає продана. 26 лютого 2015 року вибивши вхідні двері загального коридору в квартиру ввірвався відповідач ОСОБА_2 пред'явив копію договору дарування від 21 січня 2015 року ? частини спірної квартири укладений від імені сина позивача ОСОБА_6 довіреною особою за довіреністю від 08 квітня 2015 року ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_2 згідно з яким син позивача ОСОБА_6 нібито подарував відповідачеві ОСОБА_2 належні йому ? частини спірної квартири.

Договір дарування від 21 січня 2015 року 3/4 частини квартири від імені сина позивача ОСОБА_3 і довіреність від 08 січня 2015 року від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 були посвідчені третьою особою по цій справі - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7. За цим договором дарування ? частини спірної квартири обоє нібито довірена особа сина позивача ОСОБА_6 за довіреністю від 08 січня 2015 року, як дарувальник ОСОБА_3 і нібито обдарований, який є відповідачем ОСОБА_2 проживають в одній квартирі АДРЕСА_2.

Позивач зазначила, що в квітні 2017 року отримала лист від 22.04.2015 р. вих.. № 51/1866 за підписом слідчого Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві, в якому повідомляється, що за фактом зникнення її сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрите кримінальне провадження, зареєстроване в ЄДДР від 27.02.2015 року. Місце знаходження сина позивача досі не встановлено. Позивач вважає, що договір дарування ? частини спірної квартири від імені її сина відповідачеві ОСОБА_2 слід визнати недійсним. Волевиявлення ОСОБА_6 відчужувати, а тим більше дарувати комусь належну йому частку квартири у нього не могло бути, оскільки іншого помешкання крім спірної квартири немає. Син був наркозалежним, хоча на обліку у нарколога не перебував.

Позивач вважає, що з боку відповідача ОСОБА_2 і нібито довіреної особи її сина ОСОБА_3 були певні дії на сина позивача, психологічний тиск, можливо загроза фізичної з ним розправи, обіцянка або допомогти у закритті проти нього кримінального обвинувачення. А головне його могли ввести в наркотичний стан і він будучи в наркотичному стані нічого не усвідомлюючи підписав довіреність 08 січня 2015 року згідно з якою без його відома був оформлений договір дарування від 21 січня 2015 року ? частини спірної квартири.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтвердили суду позовні вимоги та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість, подав письмові заперечення проти позову (а.с.116-119) зазначив, що Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що її син мав проблеми з наркотиками чи психотропними речовинами, проти нього було порушено кримінальну справу, а волевиявлення не відповідає його справжній волі. Проте Позивачем не доведено факту, що її син ОСОБА_6 вживав наркотичні чи психотропні речовини - про це в матеріалах справи не має жодного матеріального доказу, а є лише припущення, яке висловлене - «на мою думку». Немає доказів, що в день видачі довіреності 08.01.2015р. ОСОБА_6 перебував у стані наркотичного сп'яніння. Звертаю увагу суду, що крім пояснень, викладених у позовній заяві, інших доказів, які б свідчили, що ОСОБА_6 вживав наркотичні засоби або перебував на обліку в наркологічних установах Позивачем не надано. Тому даний факт ґрунтується на припущенні і його слід не брати до уваги. Так само Позивачем не доведено факту що її син ОСОБА_6 перебував у збудженому стані, оскільки мав проблеми з відкриттям щодо нього кримінальної справи та вживав наркотичні засоби - це також ґрунтується на припущеннях, оскільки Позивачем не надано жодного матеріального доказу.

Представник відповідача зазначив, що наведені факти - про те, що дарувальник ОСОБА_6 перебував у стані наркотичного сп'яніння або під впливом психотропних речовин спростовується наявним у справі показанням Приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_7., який детально та ґрунтовно протягом 30-40 хвилин пояснив йому наслідки видання такої довіреності та наслідки укладання договору дарування. Крім цього, нотаріус відповідно до чинного законодавства України перевірив дієздатність ОСОБА_6, впевнився в тому, що ОСОБА_6 розуміє значення своїх дій, переконався, що ОСОБА_6 не перебуває в стані наркотичного чи алкогольного сп'яніння, на нього немає психологічного тиску, що справжня воля дарувальника відповідає його волевиявленню, про що зазначено у самій довіреності і лише після цього посвідчив її. Також звертає увагу, що довіреність, видана ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 на сьогоднішній момент є чинною - тобто її ніхто не скасовував.

Також представник відповідача зазначив, що при здійсненні договору дарування ? частин кв. АДРЕСА_1 прав та інтересів Позивача порушено не було: ОСОБА_6 подарував лише свою частку, частка Позивача залишилась незмінною - тобто конституційні права та свободи Позивача, а саме: її право власності не порушено - вона і досі є власником ? частини квартири; право на житло: на проживання в ньому та користування ним не порушено, оскільки на сьогодні Позивач проживає в зазначеній квартирі, користується нею, зареєстрована в цій квартирі. Виходячи з наведеного, факт, що договір дарування ? квартири АДРЕСА_1 порушує конституційні права та свободи Позивача є недоведеним та таким, що ґрунтується на припущенні.

Суд заслухавши пояснення сторін у справі,їх представників, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справ, встановив наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 січня 1999 року зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» позивач ОСОБА_1 є власником ? частини квартири АДРЕСА_1, а 3/4 частини цієї квартири належала синові позивача ОСОБА_6.

Судом встановлено, що відповідно договору дарування від 21 січня 2015 року ? частини спірної квартири укладений від імені сина позивача ОСОБА_6 довіреною особою за довіреністю від 08 квітня 2015 року ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_2 згідно з яким син позивача ОСОБА_6 подарував відповідачеві ОСОБА_2 належні йому ? частини спірної квартири.

Судом встановлено, що Позивачем не доведено факту, що її син ОСОБА_6 вживав наркотичні чи психотропні речовини - про це в матеріалах справи немає жодного матеріального доказу, а є лише припущення, немає доказів, що в день видачі довіреності 08.01.2015р. ОСОБА_6 перебував у стані наркотичного сп'яніння.

Згідно ст. 3 ч.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 року №6-202цс15 суд сформулював правову позицію виходячи з того, що згідно ст. 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а ще досягли згоди по всім істотним умовам. Якщо особа встановлює обов»язок обдарованого здійснити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи за відсутності взаємної винагороди. Якщо особа, яка здійснила правочин, помилилась відносно обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом не дійсним. Суттєве значення має помилка відносно природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання по цільовому призначенню. Помилка відносно мотивів правочину не маж суттєвого значення, окрім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст.229ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оскарженого договору дарування та роз»яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Тільки у випадку встановлення цих обставин вимоги ч.1 ст.229,ст.ст.203,711ЦК України у сукупності вважаються правомірно застосованими.

Судом встановлено, що позивачем не надано суду належних та обгрунтованих доказів, а також не повідомлено про підстави н від доказування у порядку ст. 61 ЦПК України, щодо підстав для визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 203,215,334 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88,208-209, 212-218, 294,ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Святошинський районний суд м. Києва, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з часу проголошення.

СУДДЯ Т.О. Величко