Справа № 428/6880/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Баронін Д.Б., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалами Сєвєродонецького міського суду від 05 липня 2017 року, від 25 липня 2017 року, від 10 серпня 2017 року суддя залишав позовну заяву без руху та повідомив позивача про необхідність усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду квитанції про сплату судового збору в сумі 640,00 грн. та шляхом надання до суду копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на її користь нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Копію ухвали від 10 серпня 2017 року позивач отримав 31 серпня 2017 року, проте недоліки позовної заяви у встановлений в ухвалі строк не усунув і заявив повторне клопотання про звільнення від сплати судового збору з тих самих підстав.

При цьому суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах позивач просить стягнути нараховану, але не виплачену суму заробітної плати, і в якості обґрунтування вимог надає розрахункові листи ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот».

Згідно із ч. 3 ст. 118 ЦПК України позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 року № 14 наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви.

Отже, ЦПК України встановлює особливий порядок звернення до суду із позовами щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу. Вказаний порядок є імперативним, на що вказує словосполучення в ч. 3 ст. 118 ЦПК України «тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом». Також, вказаний порядок забезпечує швидкий розгляд безспірних вимог стягувача та забезпечує недопущення до розгляду в позовному провадженні тих вимог, з приводу яких немає спору про право. При цьому, наявність спору про право між сторонами має бути встановлена судом, а не визначатися позивачем самостійно.

Аналогічний за суттю підхід до подібних вимог у позовному провадженні викладено в ухвалі Апеляційного суду Луганської області від 14.08.2017 року по справі № 428/2234/17.

Стосовно необхідності сплати позивачем суми судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заявленого позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, що обґрунтовується наступним.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону, до структури заробітної плати входять:

1) Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

2) Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Системне тлумачення вищевказаних статей Закону України «Про оплату праці» дозволяє дійти висновку про те, що додатковою заробітною платою можуть вважатися не будь-які гарантійні і компенсаційні виплати, а лише ті гарантійні і компенсаційні виплати, які роботодавець виплачує працівникові у звязку із виконуваною ним роботою за трудовим договором (наприклад Глава VIII КЗпП України тощо).

Разом з тим, із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника проводиться не у звязку із виконуваною працівником роботою, а навпаки у звязку із звільненням працівника та не проведенням з працівником належного розрахунку після припинення трудових відносин. Тобто, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є різновидом відповідальності власника перед працівником за порушення своїх зобовязань з виплати заробітної плати і не входить до структури заробітної плати.

В постанові від 29 січня 2014 року по справі № 6-144ц13 Верховний Суд України також дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо необхідності сплати судового збору за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні міститься в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року по справі № 276/759/16, від 14 червня 2017 року по справі № 569/6583/16, в ухвалах Апеляційного суду Луганської області від 02 лютого 2017 року по справі № 428/1697/16, від 16 червня 2017 року по справі № 428/2234/17 тощо.

Також суд повторює, що у статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Сама по собі наявність заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати, на думку суду, не свідчить про скрутне матеріальне становище позивача, яке не дозволяє сплатити судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. Зокрема, позивачем не надано доказів наявності на утриманні непрацездатних членів сім'ї, відсутності нерухомого майна, скрутного матеріального становища внаслідок наявності заборгованості з виплати заробітної плати.

Застосування іншого підходу призведе до необхідності звільнення від сплати судового збору за всіма категоріями позовних вимог всіх осіб, перед якими є заборгованість з виплати заробітної плати, що призведе до штучного створення судом пільгової категорії осіб в аспекті сплати судового збору.

З метою додаткового обґрунтування справедливості цієї ухвали, із урахуванням масового характеру подання подібних позовів до суду, суд зазначає, що інші звільнені працівники Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот», яким також не було вчасно виплачено заробітну плату за останній час роботи, сплачують судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (справи № 428/ 6482/17, 428/6481/17, 428/8195/17, 428/8216/17 тощо).

З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні повторного клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ст.ст. 119, 120, 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 119, 120 ЦПК України, то позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Таким чином, оскільки у зазначений строк позивачем не були усунуті недоліки, зазначені в ухвалі суду, то заяву необхідно вважати неподаною і повернути позивачу.

Разом з тим, суд вважає за необхідне розяснити позивачу, що він не позбавлений права звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а в разі відмови у відкритті наказного провадження або скасування судового наказу позивач має право звернутися до суду із відповідним позовом в порядку, встановленому ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 119, 121, 210 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повернути позивачу разом із доданими матеріалами.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторно звернутися до суду із аналогічними вимогами в порядку, встановленому Законом, в тому числі із вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в порядку наказного провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційний суд Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу суду було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.Б. Баронін