Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/918/15-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 липня 2017 року,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду та з урахуванням уточнення вимог, просив:

- у відповідності до третього варіанту розподілу згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 216/09-2015 поділити між сторонами в натурі будинок, який знаходиться по АДРЕСА_2, в рівних частках;

- визнати за кожним право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_2;

- у відповідності до варіантів № 1 чи № 3 згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 334/10-2016 поділити в натурі частину нежитлової будівлі (27/100), що розташована по АДРЕСА_3;

- визнати за кожним право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_3;

- виділити йому автомобілі: «SSANGYONG Rexton» н.з. НОМЕР_1, 2013 року випуску; «Mersedes-Benz Sprinter 311», н.з. НОМЕР_3, 2013 року випуску;

- виділити відповідачу автомобіль «Volkswagen Caddy», н.з. НОМЕР_2, 2008 року випуску;

- виділити відповідачу 3/4 квартири АДРЕСА_1;

- стягнути з відповідача 169364,00 гривень грошової компенсації вартості частки позивача в разі неподільності майна та вирішити питання стосовно судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що під час шлюбу з відповідачем, який було розірвано 14 жовтня 2014 року, ними було набуте спільне майно, проте ОСОБА_3 добровільно поділити його не бажає, тому вимушений звернутись до суду із даним позовом.

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом та з урахуванням уточнення вимог просила виділити їй автомобілі: «Volkswagen Caddy», н.з. НОМЕР_2, 2008 року випуску та «SSANGYONG Rexton» н.з. НОМЕР_1, 2013 року випуску і визнати її особистою приватною власністю житловий будинок по АДРЕСА_2 та 27/100 частин нежитлової будівлі та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 виділити:

- автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter 311», н.з. НОМЕР_3, 2013 року випуску;

- садовий будинок, що розташований в с. Буки Житомирського району;

- будівельні матеріали у вигляді гаража АДРЕСА_4;

- ? частини квартири АДРЕСА_1. Крім того, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в сумі 470592,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що свої особисті кошти та кошти її батьків вона вклала в будівництво будинку по АДРЕСА_2 та придбання частини нежитлового приміщення у м. Малині, де здійснює свою підприємницьку діяльність. Вказане нерухоме майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому просила виключити це майно із розподілу.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 липня 2017 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок та земельну ділянку 0,0886 га за адресою АДРЕСА_2; 27/100 частин нежитлової будівлі та земельну ділянку несільськогосподарського призначення 0,0122 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3; 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, автомобілі: «SSANGYONG Rexton» н.з. НОМЕР_1, «Mersedes-Benz Sprinter 311», н.з. НОМЕР_3, «Volkswagen Caddy», н.з. НОМЕР_2.

Визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частині за кожним і поділено його в натурі по 1 варіанту розподілу згідно висновку експерта № 216/09-2015 від 16.09.2015 року (який є невід'ємною частиною рішення суду).

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1011,00 грн. компенсації при відступленні від ідеальних часток цього житлового будинку.

Визнано право власності за ОСОБА_3 на автомобіль марки «Volkswagen Caddy», н.з. НОМЕР_2.

Залишено на праві особистої приватної власності автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter 311», н.з. НОМЕР_3 за ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2281,60 грн. компенсації вартості при поділі транспортних засобів автомобіля марки «Volkswagen Caddy», н.з. НОМЕР_2 та автомобіля марки «Mersedes-Benz Sprinter 311», н.з. НОМЕР_3.

За сторонами визнано право власності по 1/2 частині за кожним на автомобіль марки «SSANGYONG Rexton» н.з. НОМЕР_1; земельну ділянку, площею 0,0886 га за адресою АДРЕСА_2; 3/4 частини квартири АДРЕСА_1; 27/100 частин нежитлової будівлі та земельної ділянки несільськогосподарського призначення, площею 0,0122 га, що розташовані по АДРЕСА_3. Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у частині визнання права власності на 27/100 частин нежитлового приміщеня «Будматеріали», який розташований в АДРЕСА_3, по ? частині за кожним та ухвалити нове в цій частині рішення, яким поділити вказане майно в натурі у відповідності до запропонованого судовим експертом варіанту розподілу, що викладено в додатку № 2 до висновку експерта № 334/10-2016 від 28 жовтня 2016 року. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів. Зазначає, що нежитлове приміщення магазину можна поділити між двома особами, про що і зазначено у висновку експерта із запропонованим варіантом поділу, проте суд не взяв це до уваги і ухвалив у цій частині незаконне рішення.

ОСОБА_3 також не погоджуючись із ухваленим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Вказує, що судом порушені норми матеріального та процесуального права. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, в порушення вимог статей 212, 213 ЦПК України.

Зазначає, що будинок АДРЕСА_2 побудований за її власні кошти та кошти її батьків, а тому є її власністю. Вказаний будинок та прибудинкову територію вона самостійно утримує, відповідач більше чотирьох років не проживає в ньому та будь-яких витрат на його утримання не несе. Тому спірний будинок є її власністю і розподілу не підлягає. Крім того, приміщення магазину «Будматеріали», що розташований в АДРЕСА_3, придбаний за її особисті кошти, які отримувала від підприємницької діяльності, і він є єдиним місцем роботи та джерелом доходу. Відтак, не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (частина 1 статті 22, частина 1 статті 24 Кодексу).

У приписах Сімейного кодексу України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Стаття 57 СК України визначає правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Як убачається із матеріалів справи, 05 серпня 1978 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований міським відділом ЗАГС м. Житомира, свідоцтво серії НОМЕР_4( т.1 а.с.6).

Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються як положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України (на протязі періоду його чинності), так і Сімейним кодексом України.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26 лютого 2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 14.02.2002 власником будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_3.(т. 1, а.с. 96).

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 17 березня 1995 року, ОСОБА_3 належить земельна ділянка, площею 0,0886 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_2, ( т.1 а.с. 121)

Також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2002 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 27/100 частин нежитлової будівлі ( частина магазину «Будматеріали»), що розташована по АДРЕСА_3, а згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 вересня 2005 року остання є власником земельної ділянки, площею 0,0122 га, комерційного використання, що розташована за вище зазначеною адресою (т.1 а.с. 11, 59).

Із даних, які містяться у копіях свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів видно, що власником автомобілів: - марки «SSANGYONG Rexton», 2013 року випуску; - марки «VOLKSWAGEN Caddy», 2008 року випуску; - марки «Mercedes-Benz Sprinter», 2004 року випуску є ОСОБА_2.(т.1 а.с. 8-10).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того,що житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,0886 га, що розташовані по АДРЕСА_2; 27/100 частин нежитлової будівлі та земельна ділянка комерційного призначення, площею 0,0122 га, що знаходяться по АДРЕСА_3; 3/4 частини квартири АДРЕСА_1; автомобілі: марки «SSANGYONG Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_1, марки «Mersedes-Benz Sprinter 311», реєстраційний номер НОМЕР_3, марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_2 набуті сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти. Тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 відносно того, що житловий будинок АДРЕСА_2 побудований за кошти її батьків, а земельна ділянка з розміщеною на ній частиною нежитлової будівлі магазину «Будматеріали», що знаходиться по вулиці Толстого, 2 у місті Малині, придбані за її особисті кошти, які були отримані від підприємницької діяльності, є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно положень сттей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повина довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

У матеріалах справи містяться квитанції на оплату будівельних матеріалів ОСОБА_3 Проте, вказані документи не свідчать про їх придбання останньою за її особисті кошти і що саме ці будівельні матеріали були використані при будівництві спірного майна. Показання свідків, щодо отримання та використання особисто ОСОБА_3 коштів на здійснення побудови цього будинку, не є належними та допустимими доказами в розумінні приписів статей 57, 58 ЦПК України.

Митні декларації (т.1 а.с. 133-135), які були надані відповідачем за первісним позовом, підтверджують лише факт наявності багажу у вигляді грошових коштів, але не свідчать що ці кошти були особистим майном ОСОБА_3 і були використані для будівництва чи придбання нерухомого майна.

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що позивач більше 4-х років не проживає у спірному будинку, вона його самостійно утримує, хоча є інвалідом 2-ї групи, а колишній чоловік лише періодично приходить переночувати і при цьому влаштовує сварки, не має правового значення при вирішенні питання визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділу в натурі.

У постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року (справа № 6-172цс15) зазначено правову позицію, відповідно до якої майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 08 квітня 1998 року зареєстрований також як фізична особа-підприємець, здійснював підприємницьку діяльність, отримував певні доходи.

Належних і допустимих доказів, які підтверджують придбання ОСОБА_3 частини приміщення магазину «Будматеріали» та земельної ділянки по АДРЕСА_3 за особисті кошти, отримані від саме її підприємницької діяльності, останньою не надано і таких не встановлено судом.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказане майно було придбано за рахунок спільних коштів подружжя та є їх спільною власністю.

При вирішенні питання стягнення грошової компенсації вартості автомобілів марки «VOLKSWAGEN Caddy» та марки «Mercedes-Benz Sprinter» із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в розмірі 2281 грн. суд першої інстанції при розрахунках допустився арифметичної помилки, яка підлягає виправленню, оскільки різниця у вартості вказаних автомобілів становить 46095 грн. 16 коп.( вартість автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» 255615 грн. 11 коп. - вартість автомобіля «VOLKSWAGEN Caddy» 209519 грн. 92 коп. = 46095,16 ).

Проаналізувавши досліджені докази та встановлені обставини справи, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині неможливості поділу між сторонами 27/100 частин нежитлової будівлі, яка розташована по АДРЕСА_3.

Так, суд, посилаючись на висновок експерта № 334/10-2016 від 28.10.2016 року (т.2 а.с. 80-101), де зазначено що провести розподіл цього приміщення відповідно до часток співвласників в розмірі по 1/2 не вбачається можливим, оскільки не дотримано вимог п. 6.1.8 ДБН В.2.2-23:2009 та п. 6.2.1 ДБН В.2.2-9-2009 (у об'єкта дослідження висота приміщення - 2, 65 м, а повинна бути не менше 3 м), не звернув увагу на наступне. Судовий експерт у цьому ж висновку вказав можливий варіант розподілу спірного нерухомого майна із відхиленням від нормативних документів, з виділенням кожному із співвласників по рівній ? частині без відступу від ідеальних часток та вартості цих приміщень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про можливість виділення в натурі спірного об'єкта нерухомості сторонам по справі згідно запропонованого варіанту поділу у висновку експерта № 334/10-2016 від 28.10.2016 року.

Відтак, судове рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

У решті рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 липня 2017 року в частині відмови у поділі в натурі 27/100 частин нежитлової будівлі магазину «Будматеріали» по АДРЕСА_3 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Поділити в натурі 27/100 частин нежитлової будівлі по АДРЕСА_3 згідно висновку експерта № 334/10-2016 від 28 жовтня 2016 року, а саме:

ОСОБА_2 виділити:

- 38/100 частин торгового залу (приміщення 1-2), площею 13.2 кв.м, вартістю 77737 грн. та підсобне приміщення 1-1, площею 24,7 кв.м., вартістю 145463 грн., загальною вартістю 223200 грн.

ОСОБА_3 виділити:

- 62/100 частин торгового залу (приміщення 1-2), площею 21,1 кв. м, вартістю 124262 грн. та кабінет (приміщення 1-3), площею 16,8 кв.м, вартістю 98938 грн., загальною вартістю 223200 грн.

Для забезпечення ізольованого користування приміщеннями співвласникам необхідно провести ремонтно-будівельні роботи, зазначені у варіанті № 1 та додатку №2 до висновку експерта № 334/10-2016 від 28 жовтня 2016 року у приміщеннях, які виділені в натурі кожному співвласнику.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: