печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гладун Х.А.,

при секретарі - Василевській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», треті особи без самостійних вимог Національний Банк України, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживачів, визнання недійсними договору про іпотечний кредит, іпотечного договору, зняття заборони відчуження нерухомого майна, виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся до суду з позовом, вимоги якого в ході розгляду справи неодноразово уточнював та остаточно просив:

- визнати недійсним Договір про іпотечний кредит № 10479-к від 21.06.2006 року;

- визнати недійсним іпотечний договір від 23.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Досінчуком Ф.І. та зареєстрований в реєстрі за №7969.

- зняти заборону на відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка була накладена 23.06.2006 р. приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І. та зареєстрована в реєстрі №7970, реєстраційний номер обтяження №3371436 від 23.06.2006 здійснений реєстратором - приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І.;

- вилучити запис в Державному реєстрі іпотек, зроблений 23.06.2006 р. реєстратором - приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І. за №3374622 з об'єкту обтяження, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

- стягнути з Відповідача понесені Позивачем судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що спірний Договір про іпотечний кредит № 10479-к від 21.06.2006 року, укладений з Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - Відповідач, Банк), підлягає визнанню недійсним, оскільки під час його укладення не були дотримані положення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Так, перед укладенням оспорюваного договору споживчого кредитування, в порушення ч.ч. 2 та 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Банк не надав Позивачу, як споживачу, окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту; наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіантами повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливістю дострокового повернення кредиту та його умови; необхідністю здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковим режимом сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування.

Умови оспорюваного договору про іпотечний кредит не містять істотних його умов, таких як: детального, достовірного та об'єктивного розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; належного виду і предмету кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; належної реальної процентної ставки; належно не визначено та не вказано про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді; Банком не встановлено застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; не зазначено про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; всупереч вимог п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначено порядок припинення дії кредитного договору; в порушення вимог п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не передбачено істотної умови договору про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми п. 9 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; в порушення вимог ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; не здійснено оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; не встановлено положень про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Договір про іпотечний кредит не містить реквізитів банківського (поточного) рахунку, відкритого на ім'я Позивача, з якого повинні були надаватися грошові кошти в іноземній валюті (доларах США) з операційної каси банку, що суперечить нормам цивільного законодавства та нормативно-правовим актам НБУ, згідно яких видача готівкової іноземної валюти можлива виключно з банківського рахунку клієнта банку, відкритого на його ім'я. У Договорі про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 р. відсутнє застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків.

Певні положення Договору про іпотечний кредит (п. 5.2.11, 5.2.12) містять дискримінаційні положення щодо споживача в частині оплати Банку комісійних винагород за перевірку документів та впровадження кредитного проекту, за здійснення подальшого супроводу на рахунок №31, відкритого у Філії «Ватутінське відділення Промінвестбанку в м. Київ», код банку 322283 та за надання послуг, пов'язаних з управління кредиту у розмірі 0,5% від суми кредиту на вказаному рахунку.

При цьому вказує, що Філія ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - «Ватутінське відділення Промінвестбанку в Києві (), через яке Позивачем мало здійснюватися погашення кредитної заборгованості була реорганізована шляхом закриття у серпні 2011 року. При цьому в порушення п.7.4. Договору про іпотечний кредит будь-яких змін чи доповнень, додаткових угод з іншими відділеннями чи філіями ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про переведення обслуговування Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 року між сторонами не укладалося.

Додатково вказує, що наявні у нього та Банку примірники оспорюваних правочинів не є ідентичними та різняться.

Також зазначає, що правомірність заявлених позовних вимог про введення Банком Позивача в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту підтверджується Висновком судового експерта Тарасюк С.Ю. №2149 від 03.03.2017 року, а також фактом ухилення Відповідача від подання експерту додаткових необхідних документів.

За сукупністю цих обставин Позивач вважає, що внаслідок недобросовісних дій Банку під час укладення спірного кредитного договору, які на його думку є нічим іншим як забороненою нечесною підприємницькою практикою, порушено його права та інтереси як споживача фінансової послуги, передбачені та охоронювані Законом України «Про захист прав споживачів», а відтак вважає, що ці права та інтереси можуть бути поновлені судом у спосіб, передбачений ст.ст. 18, 19 названого Закону, а саме визнання недійсним спірного кредитного договору.

Крім того, Позивач, як наслідок визнання недійсним вказаного головного договору, просив суд на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 216, ч.1 ст.236, ч. 2 ст. 548 ЦК України, визнати недійсними з моменту вчинення і похідний від нього договір іпотеки.

Також, як похідні вимоги та на підставі ст.17 Закону України «Про іпотеку» Позивач просив зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме належній йому квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні Позивач доводи та вимоги позовної заяви, з урахуванням письмових пояснень та заяви про уточнення позовних вимог підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Вказав на те, що, на його думку, в діях (бездіяльності) Відповідача, які полягають у замовчуванні та перекрученні перед Позивачем реальної ціни пропонованої йому фінансової послуги, вбачаються ознаки нечесної підприємницької практики. Зауважив, що Відповідач є суб'єктом господарювання, метою діяльності якого є отримання прибутку, що вказує на мотив таких дій Відповідача, а саме, в отримання ним прибутку у розмірі більшому ніж той, на який би він міг розраховувати, дотримуючись чесної підприємницької практики. Вважає, що введення Відповідачем в оману Позивача щодо ціни спірного кредитного договору спонукало останнього до помилкового його виконання, а ці обставини є підставами визнання недійсним спірного кредитного договору в силу вимог ст.19 Законом України «Про захист прав споживачів». Зазначив, що викладені ним доводи підтверджуються належними та допустимими доказами у матеріалах справи.

Представник Відповідача, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Зазначив, що є неналежним відповідачем, оскільки права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення, укладеними з Позивачем, ним відступлене ТОВ «Кредитні ініціативи».

Протокольною ухвалою суду від 27.01.2016 р. за клопотанням Позивача до участі у справі в якості співвідповідача залучено ТОВ «Кредитні ініціативи».

29.05.2017 р. Позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатково просив визнати недійсним іпотечний договір від 23.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Досінчуком Ф.І. та зареєстрований в реєстрі за №7969; зняти заборону на відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка була накладена 23.06.2006 р. приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І. та зареєстрована в реєстрі №7970, реєстраційний номер обтяження №3371436 від 23.06.2006 здійснений реєстратором - приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І. та вилучити запис в Державному реєстрі іпотек, зроблений 23.06.2006 р. реєстратором - приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І. за №3374622 з об'єкту обтяження, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому Позивачем заявлено клопотання про виключення ТОВ «Кредитні ініціативи» з числа співвідповідачів, оскільки, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2016 р., що набрало законної сили, (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 р.), визнано протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. щодо внесення 23.06.2015 р. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно даних про іпотекодержателя - ТОВ «Кредитні ініціативи» за іпотечним договором, серія та номер: 7969, виданий 23.06.2006, видавник: ПН Досінчук Ф.І., стосовно обтяження об'єкта нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1; визнано протиправними та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. від 23.06.2015 р. № 22312524 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позивач зазначає, що таким чином станом на 13.07.2017 р. Іпотекодержателем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є Банк в особі його Філії «Ватутінське відділення Промінвестбанку в м. Київ», що підтверджується даними Державного реєстру іпотек. Відтак, даним позовом права та інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи» не зачіпаються та не порушуються.

З урахуванням положень чинного процесуального закону, яким право визначення кола відповідачів належить до виключної компетенції Позивача, ТОВ «Кредитивні ініціативи» виключено з числа співвідповідачів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Національний Банк України, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з'явився, подав заяву по розгляд справи у його відсутність.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з'явився, подав заяву по розгляд справи у його відсутність.

18.07.2017 р. представником ТОВ «Кредитні ініціативи» Алімовим А.С. через канцелярію суду подано заяву про залучення ТОВ «Кредитні ініціативи» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В обґрунтування поданої заяви долучив копію Договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 р., укладеному між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Цедент) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (Цесіонарій), за умовами якого у відповідності до Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 р Цедент, як продавець, передає Цесіонарію, як покупцю, права за окремими договорами забезпечення, укладеними між Цедентом та Поручителем для забезпечення виконання зобов'язань Позивальників за кредитними договорами. Згідно ст. 1 вказаного Договору Договорами забезпечення є договори іпотеки, перелік яких міститься в Додатку № 1 до цього Договору з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), укладені між Цедентом та Поручителями з метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальниками за кредитними договорами.

При цьому, згідно долученого до копії вказаного Договору витягу з додатку № 1 за умовами Договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 р., ТОВ «Кредитні ініціативи» Банком серед іншого передано право за договором забезпечення - Іпотечним договором від 23.06.2006 р., укладеним між Банком та Позивачем.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.06.2014 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.07.2016 р., в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором про іпотечний кредит від 21.06.2006 р. № 10479-к, відмовлено. Підставою відмови в задоволенні позову в цій частині став той факт, що у ТОВ «Кредиті ініціативи» відсутні документи, які засвідчують його права, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того, вищевказаною постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2016 р., що набрало законної сили, (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 р.), якою визнано протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. щодо внесення 23.06.2015 р. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно даних про іпотекодержателя - ТОВ «Кредитні ініціативи» за іпотечним договором, серія та номер: 7969, виданий 23.06.2006, видавник: ПН Досінчук Ф.І., стосовно обтяження об'єкта нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 та визнано протиправними та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. від 23.06.2015 р. № 22312524 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, встановлено, що перереєстрація приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. іпотеки на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитивними договорами від 17.12.2012 р., укладеному між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» є протиправною у зв'язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без вчинення нотаріально дії з нерухомим майном.

В розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені вищевказаним судовим рішенням обставини не підлягають додатковому доказуванню.

Таким чином, оскільки, ТОВ «Кредитні ініціативи» в належний спосіб не доведено, що рішення у даній справі може вплинути на його права або обов'язки, так як, виходячи із вищевказаних судових рішень у нього відсутнє право вимоги до Позивача за Договором про іпотечний кредит від 21.06.2006 р. № 10479-к, і відповідно, за Іпотечним договором від 23.06.2006 р., підстави для залучення до участі у справі ТОВ «Кредитні ініціативи» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відсутні.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено наступне.

21.06.2006 року між Позивачем та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого на момент вирішення справи є Відповідач, було укладено Договір про іпотечний кредит № 10479-к (далі - Договір про іпотечний кредит), за умовами якого Банк зобов'язався надати Позивачу кредит у розмірі 45000 доларів США з метою придбання ним у власність однокімнатної квартири загальною площею 27,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, а Позивач зобов'язувався повернути кредит в строк до 15.06.2026 р. та сплатити проценти за користування ним у розмірі 12,5 % річних. Погашення кредиту мало здійснюватися Позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток №1 ), який є невід'ємною частиною цього Договору (п.п. 2.1., 2.2., 2.3., 2.4. Договору).

Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивач зазначає, що вищевказаний кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживача». Так, під час його укладання, в діях Відповідач вбачаються ознаки нечесної підприємницької практики, які полягають у замовчуванні та перекрученні перед Позивачем реальної ціни пропонованої йому фінансової послуги. Вважає, що введення Відповідачем в оману Позивача щодо ціни спірного кредитного договору спонукало останнього до помилкового його виконання.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно ст. 124 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. При цьому, спором визнаються будь-які непорозуміння між суб'єктами права і достатньою підставою для вступу у процес і набуття правового статусу позивача є суб'єктивна впевненість, що права особи порушені, оспорені чи невизнані.

Відповідач - це особа, на яку вказує позивач, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає до кого пред'явити позов. Помилка або притягнення відповідачем особи, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, є підставою для відмови в позові.

Належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

Оскільки, як встановлено вище, ТОВ «Кредитні ініціативи» в належний спосіб не доведено право вимоги до Позивача за Договором про іпотечний кредит від 21.06.2006 р. № 10479-к, суд вважає належним Відповідачем у даній справі ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», яким, як на думку Позивача, під час укладання Договору про іпотечний кредит № 10479-к від 21.06.2006 р. було допущено ряд порушень чинного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору, надалі - Закон про захист прав споживачів) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Таким чином, суд вважає, що спірний кредитний договір відповідає критеріям договору про надання споживчого кредиту, наведеним у ч.1 ст.11 Закону про захист прав споживачів, і тому правовідносини його сторін регулюються насамперед цим Законом, а також Законом України від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору, надалі - Закон про фінансові послуги) та загальними правилами ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу вимог ч.1. ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу приписів ч.1, п.1 ч.2, ч.3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За правилами частини 3 ст.10, частин 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно ч. 1 ст. 15 Закону про захист прав споживачів споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою

При цьому, згідно ч. 2 ст. 11 Закону про захист прав споживачів перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі

про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Зазначені обов'язки кредитодавця кореспондують праву споживача його фінансових послуг на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, яке передбачено частиною першою ст.15 Закону про захист прав споживачів.

Зокрема п. 6 абз. 2 ч. 1 ст.15 Закону про захист прав споживачів встановлено, що інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

В частині другій цієї ж статті конкретизовано, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Згідно доводів Позивача, які у встановленому законом порядку Відповідачем не спростовані, Відповідач не надав інформацію, передбачену вищевказаними вимогами Закону про захист прав споживачів, одержання якої, згідно ст.15 цього Закону, є його правом як споживача фінансової послуги Відповідача.

За визначенням, наведеним у ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За таких умов суд вважає, що тягар доведення обставини виконання Відповідачем вимог ч. 2 ст. 11 Закону про захист прав споживачів щодо повідомлення Позивача у доступній наочній формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, покладається саме на Відповідача.

В силу вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин суд констатує, що Відповідачем при укладанні з Позивачем спірного Договору про іпотечний кредит було порушено вимоги ч.2 ст.11 Закону про захист прав споживачів та права Позивача, надані йому ч.ч. 1, 2 ст. 15 цього ж Закону.

Також згідно доводів позивача, які Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані, у спірному Договорі про іпотечний кредит не було зазначено інформації, передбаченої вимогами ч. 4 ст. 11 Закону про захист прав споживачів, що згідно пунктів 5, 7 ч.1 ст.21 цього Закону вважається порушенням прав споживача фінансової послуги.

Надаючи оцінку цьому доводу Позивача суд бере до увагу наступне.

Згідно імперативних приписів пунктів 5, 7 ч. 1 ст.21 Закону про захист прав споживачів вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином.

В силу вимог ч.4 ст.11 Закону про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

Зважаючи на ці вимоги Закону про захист прав споживачів суд вважає, що доведення обставини того, що ціна фінансової послуги, передбаченої спірним Договором про іпотечний кредит, була визначена належним чином, є тягарем Відповідача.

Долучений до матеріалів справи примірник оспорюваного Договору про іпотечний кредит не містить ціни наданої Банком Позивачу послуги.

При цьому, суд констатує, що Відповідачем суду не було надано в матеріали справи наявного у них примірнику договору, який би спростував зміст такого договору, що був наданий позивачем у справу.

Керуючись згаданими вище вимогами Закону про захист прав споживачів судом для перевірки наведеного доводу позивача було досліджено в сукупності зміст наявного у справі спірного Договору про іпотечний кредит, додатку №1 до нього та висновок судового експерта Київської незалежної судово-експертної установи Тарасюка С.Ю. № 2149 від 03.03.2017 року, проведеного на виконання ухвали суду від 21.09.2016 року про призначення судової економічної експертизи, з метою з'ясування сукупної вартості кредиту, обумовленої спірним кредитним договором.

У відповідності до висновку експерта № 2149 від 03.03.2017 р.:

1. В результаті проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та відповідно до базових умов, викладених на момент укладення Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 (в т.ч. даних Додатку №1 «Графік погашення кредиту ОСОБА_1) встановлена сукупна вартість кредиту (у процентному та грошовому виразі складає:

- сукупна вартість кредиту у процентному значенні на момент укладення Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 - 13,37%;

- сукупна вартість кредиту у грошовому виразі на момент укладення Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 р. - 54042,55 дол. США.

В результаті проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів, відповідно до базових умов, викладених на момент укладення Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 при виконанні розрахунку в національній валюті України виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до дол. США станом на 21.09.2016 р., встановлена сукупна вартість кредиту (у процентному та грошовому виразі) складає:

- сукупна вартість кредиту у процентному виразі - 26,61 %

- сукупна вартість кредиту у грошовому виразі - 688234,13 грн.

За даними п. 2.2. Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 р. процентна ставка за користування кредитом становить 12,5% річних. В межах наявних матеріалів, сукупна вартість кредиту (у процентному значенні та у грошовому виразі) за Договором про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 не визначені. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів встановлено, сукупна вартість кредиту у процентному значенні на момент укладання Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 складає 13,37% та є вищою на 0,87% від визначеної договором процентної ставки за користування кредитом.

2. В межах наявних матеріалів не встановлено інформації, наданої Позичальнику перед укладенням Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача на момент укладення Договору про Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 р. Таким чином, в межах наданих документів, оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, під час укладення Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 виконано з недотриманням п. 2 та п. 4 ст. Закону України «Про захист прав споживачів».

Надаючи оцінку наведеним обставинам, суд виходить з такого.

Клопотанням судового експерта «Київської незалежної судово експертної установи» Тарасюка С.Ю. вих. №5011 від 10.01.2017 було запропоновано сторонам надати додаткові документи по Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 року, які необхідні для проведення експертизи.

Копія даного клопотання отримана Відповідачем, однак, проігнорована.

Експертиза проводилась за наявними матеріалами справи, які надані експерту виключно Позивачем.

Частиною 1 ст.146 ЦПК України визначено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи, яку призначив суд: неподання експертам необхідних матеріалів або документів, які є в особи; відмова надати зразки для дослідження; недопущення до приміщень або майна, яке підлягає дослідженню, тощо.

Відповідно до ст.60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених у законі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов'язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Сторони зобов'язані подати свої докази або сповістити про них суду до або під час попереднього судового засідання по справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів.

Як зазначає Пленум ВС України у постанові № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Київська незалежної судово-експертна установа є відповідною судово-експертною установою. Судовий експерт Тарасюк С.Ю. внесений до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Згідно ст.66 ЦПК України - висновок експерта є доказом в справі. Відповідно, оцінювати висновок експерта суд повинен як один із наявних доказів у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що повинно ґрунтуватися на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні. Як і інші докази, висновок експерта не має для суду наперед встановленого значення.

Отже, враховуючи, що проведення судово-економічної експертизи має суттєве значення по справі, для встановлення викладених позивачем в позовній заяві обставин, щодо факту введення банком позичальника в оману, при укладенні оспорюваного Договору про іпотечний кредит №10479-к від 21.06.2006 р., а також факт ухилення відповідача від подання експерту необхідних документів, суд визнає, встановлені експертним дослідженням факти.

При цьому, Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А отже, підстави для сумніву в об'єктивності, всебічності та обґрунтованості виконаної експертизи, у суду - відсутні.

Так, вказаним експертним висновком підтверджується, що під час укладання кредитного договору Банк приховав від Позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів Позивальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Документальне оформлення Відповідачем кредиту за оспорюваним кредитним договором не відповідає всім вимогам Закону про захист прав споживачів та нормативно-правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

Встановлені судовим експертом розбіжності є такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додаток № 1 до нього.

Таким чином на час укладання спірного кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів Позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Також в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на несправедливість умов п.п. 5.2.11, 5.2.12 спірного Договору про іпотечний кредит.

Так, згідно п. 5.2.11. Позичальник зобов'язується сплатити Банку комісійну винагороду в розмірі 100,00 гривень за перевірку документів та впровадження кредитного проекту, а також за здійснення подальшого супроводу на рахунок №31, відкритий у Філії «Ватутінське відділення Промінвестбанку в м. Київ», код банку 322283

Згідно п.5.2.12 Позичальник зобов'язується сплатити банку одноразово комісію за надання послуг, пов'язаних з управління кредиту у розмірі 0,5% від суми кредиту на рахунок №31, відкритий у Філії «Ватутінське відділення Промінвестбанку в м. Київ», код банку 322283

Надаючи оцінку цим доводам Позивача та наведеній обставині, суд керується приписом п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, згідно з яким, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відтак, суд вважає обґрунтованим посилання позивача на те, що умова 5.2.11, 5.2.12 спірного Договору про іпотечний кредит є несправедливою та протиправною.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, Позивач був введений в оману Відповідачем щодо істотних умов договору та відсоткової ставки, загальної сукупності вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

З визначення термінів, наведених у статті 1 Закону про фінансові послуги, вбачається, що метою діяльності кредитної установи з надання споживачам фінансових послуг є отримання такою фінансовою установою, банком зокрема, прибутку.

З огляду на це умисел Відповідача стосовно введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення для прийняття останнім рішення про укладання кредитного договору на певних умовах, полягає у меті отримання Відповідачем прибутку у більшому розмірі ніж той, на який би він міг розраховувати у разі дотримання чесної підприємницької практики.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Досінчуком Ф.І. ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_3 Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Стаття 18 Закону про захист прав споживачів містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсними.

Згідно вимог ст.18 Закону про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (частина 2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним ( частини 5). У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому ( пункт 2 частини 6).

Так за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Відповідно до приписів ст.19 Закону про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється ( частина 1). Нечесна підприємницька практика включає: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною ( пункт 2 частини 1). Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг ( пункт 3 частини 2). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними ( частина 6).

Враховуючи викладені обставини по справі, суд вважає, що позовні вимоги про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним у цілому є законними та обгрунтованими, а відтак, підлягають задоволенню.

При цьому суд вважає за необхідне вказати на те, що ст. 1057-1 ЦК України, яка визначає правові наслідки недійсності кредитного договору, не підлягає застосування до спірних правовідносин з огляду на те, що спірний кредитний договір укладений у 2006 році до набрання 04.11.2012 чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» від 02.10.2012 № 5405-VI, яким ЦК України було доповнено вказаною статтею.

З урахуванням наведеного, стосовно решти позовних вимог суд вважає за належне зазначити наступне.

Судом встановлено, що 23.06.2006 року між Позивачем та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого на момент вирішення справи є Відповідач, в забезпечення виконання Позивачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 21.06.2006 року № 10479-к, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №7969, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до приписів ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.216); правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236).

Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. (ч. 2 ст. 548 ЦК України).

Виходячи з наведених обставин та керуючись вказаними правовими нормами, суд з метою поновлення порушених Відповідачем прав Позивача, вважає за необхідне визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір від 23.06.2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Досінчуком Ф.І. та зареєстрований в реєстрі за №7969, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що 23.06.2006 р. приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І. накладено заборону відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зазначеного в іпотечному договорі від 23.06.2006, що зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №7970, реєстраційний номер обтяження №3371436 від 23.06.2006, яку Позивач просить суд зняти.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: визнання іпотечного договору недійсним.

Відповідно до пп. 5.1 п.5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); за рішенням суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав, а п.9 ч.1 ст.27 цього ж Закону встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі: рішення суду, що набрало законної сили.

Виходячи з викладених обставин та наведених правових норм, суд, з метою поновлення порушених Відповідачем прав Позивача, вважає за необхідне задовольнити і решту позовних вимог щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна, виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою нерухомого майна.

За приписом ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз.

Так, копією квитанції відділення № 904 АТ «УкрСиббанк» № 219 від 21.12.2016 року позивачем підтверджено оплату рахунку ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» № 15/12-1 від 15.12.2016 року на суму 9800,00 грн., яка підлягає присудженню на користь позивача.

Крім того, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,40 грн., та на користь держави судовий збір в розмірі 1653,60 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57- 61, 88, 169, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», треті особи без самостійних вимог Національний Банк України, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживачів, визнання недійсними договору про іпотечний кредит, іпотечного договору, зняття заборони відчуження нерухомого майна, виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою нерухомого майна - задовольнити.

Визнати недійсним договір про іпотечний кредит від 21.06.2006 р. № 10479-к, укладений між ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Визнати недійсним іпотечний договір від 23.06.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Досінчуком Ф.І. та зареєстрований в реєстрі за №7969.

Зняти заборону відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка була накладена 23.06.2006 р. приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І. та зареєстрована в реєстрі №7970, реєстраційний номер обтяження №3371436 від 23.06.2006 здійснений реєстратором - приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І.

Вилучити запис в Державному реєстрі іпотек, зроблений 23.06.2006 р. реєстратором -приватним нотаріусом Досінчуком Ф.І., за №3374622 з об'єкту обтяження, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1653,60 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», на користь ОСОБА_1 у відшукування судових витрат 640,40 грн. та у відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням експертизи 9800,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Х.А. Гладун