_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/2639/17
Провадження № 2/520/6880/17
УХВАЛА

19.09.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання дій протиправними, витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

03.03.2017 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання дій протиправними, витребування майна, в якому позивач просить суд:

- поновити строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу № 21913 Одеської товарної біржі недійсним;

- визнати договір купівлі-продажу серія та номер 21913, виданий 27.01.2002 р. Одеською Товарною біржею недійсним;

- визнати протиправними дії державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_3 щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер ОНМ: 101) та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 32668901 від 01.12.2016 р., згідно якого здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2;

- витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Враховуючи те, що спір по справі стосується нерухомого майна, яке територіально відноситься до Київського районну м. Одеси, а від так вказана цивільна справа підсудна Київському районному суду м. Одеси.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15.03.2017 року на підставі вищевказаної позовної заяви ОСОБА_1 відкрито провадження по справі та призначено дату і час проведення попереднього судового засідання.

18.09.2017 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру №59, в будинку 76, корпус А, по вул. Академіка Вільямса, в місті Одесі.

Сторони по справі та їх представники в судове засідання 19.09.2017 року не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У випадку, коли заяву про забезпечення позову подано до відкриття провадження у справі, така заява має бути розглянута впродовж двох днів та лише у випадку коли порушується питання про захист прав інтелектуальної власності, у іншому випадку вирішення питання про забезпечення позову до відкриття провадження у справі вбачається не можливим. Таким чином вимоги позивача про забезпечення позову розглянуті невідкладно після відкриття провадження у справі.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, встановив наступні обставини:

Подана позивачем заява про застосування заходів забезпечення позову відповідає приписам та вимогам, встановленим ч.2 ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду.

Згідно з ч. ч.1-3 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.1, п. 2 ч. 1, 2 та ч. 3 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв'язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 розяснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об'єктом прав, що став предметом спору.

Позивач звертаючись до суду з зазначеною заявою зазначив, що ним подано позов до ОСОБА_2, державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу, серія та номер 21913, нерухомого майна квартири №59, в будинку 76, корпус А, по вул. Академіка Вільямса, в місті Одесі, укладений 27.01.2002 року на Одеській товарній біржі, - недійсним, про скасування державної реєстрації права власності та витребування вказаної квартири з володіння ОСОБА_4 на користь позивача.

В обґрунтування заявлених вимог та заяви про забезпечення позову, позивачем зазначено у позові, що 18.12.2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 придбав квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 76, корпус А, кв. 59.

17.08.2016 року ОСОБА_5 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія І-ЖД №478919.

Позивач зазначає, що він - ОСОБА_7, згідно свідоцтва про народження серія ІІ-ЖД № 415509, є сином ОСОБА_5 та згідно зі ст. 1261 ЦК України є його спадкоємцем першої черги.

Однак надалі, позивачеві з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 80530883 від 16.02.2017 року стало відомо, що 30.11.2016 р. право власності на квартиру, належну його померлому батьку, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 76, корпус А, кв. 59, було зареєстровано державним реєстратором ОСОБА_3 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 21913, виданим 27.01.2002 р. Одеською Товарною біржею, за яким ОСОБА_5 продав зазначену квартиру ОСОБА_2

Також з вказаної інформаційної довідки позивачеві стало відомо, що надалі право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_8, на підставі договору дарування від 13.12.2016 року, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №2-1337, а в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за №96, до ОСОБА_4 та станом на 16.02.2017 р. саме за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказану квартиру.

Позивач вважає, що вказаний першочерговий договір, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру та в подальшому право власності на яку, на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу, перейшло до ОСОБА_4, таким, що суперечить чинним нормам законодавства України та недійсним з наступних підстав.

Щодо підстав недійсності вказаного правочину, позивач зазначає, що до вказаних правовідносин належить застосувати норми ЦК України в редакції 1963 року, оскільки його норми регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Позивач посилається на те, що йому про існування договору купівлі-продажу №21913, укладеного на Одеській товарній біржі, стало відомо лише 16.02.2017 р.

Також позивач зазначає, що покійний його батько ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, корп. А, кв. 59, та проживав у даній квартирі включно до моменту смерті.

ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вказану квартиру на підставі оскаржуваного договору лише 30.11.2016 р., тобто після смерті ОСОБА_5

Крім того, позивачем зазначено, що покійний ОСОБА_5 був зареєстрований у квартирі за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 76, корп. А, кв. 59, з 01.02.2002 р., тобто, вже після укладання оскаржуваного договору, про що свідчить штамп на ст. 11 паспорту ОСОБА_5, та проживав у даній квартирі включно до моменту смерті.

Позивач також зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. Вищевказане унеможливлює ухилення ОСОБА_5 від нотаріального оформлення угоди.

За вказаних обставин, враховуючи вищевикладені положення законодавства України за відсутності нотаріального посвідчення біржового договору купівлі-продажу квартири, сторонами якої є громадяни, та відсутності ухиляння ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення угоди, позивач вважає, що договір купівлі-продажу, серія та номер 21913, виданий 27.01.2002 р. Одеською Товарною біржею підлягає визнанню недійсним.

Також позивач вважає, що державна реєстрація права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_2 є протиправною, а рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження (з відкриттям розділу) №32668901 від 01.12.2016 р. підлягає скасуванню, оскільки державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію та проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що не відповідають вимогам ані чинному законодавству України, ані законодавству України чинному на момент виникнення спірних правовідносин, чим порушено майнові права позивача.

На підставі викладеного, оскільки спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_5, спадкоємцем якого є позивач, без його волі та на даний час перебуває у власності відповідача ОСОБА_4 і є індивідуально визначеним майном, тому позивач вважає, що за необхідне в порядку віндикації витребувати спірну квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 76, корпус А, кв. 59, з чужого незаконного володіння.

У звязку з чим, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом для захисту своїх майнових прав та інтересів.

Також позивач вважає, що вищевикладені обставини свідчать про те, що існує загроза невиконання можливого рішення суду у разі його постановлення на користь позивача, оскільки у разі відчуження відповідачем вищевказаного майна до розгляду справи по суті, для відновлення прав позивачу необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, у звязку з чим, просить суд вжити заявлені заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

З наданих позивачем до суду документів вбачається, що спірне нерухоме майно, а саме - квартира №59 в будинку №76, корпус А, по вулиці Академіка Вільямса в місті Одесі:

- на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-1310, належала на праві власності ОСОБА_5;

- на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 21913, виданого 27.01.2002 року Одеською товарною біржею, відчужена ОСОБА_2, за якою право власності на вказану квартиру зареєстровано 30.11.2016 року;

- на підставі договору дарування від 13.12.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державною нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-1337, належала на праві власності ОСОБА_8;

- на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за №96, належить на праві власності ОСОБА_4.

Вказані обставини підтверджується наданою до суду інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 80530883 від 16.02.2017 року.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Докази суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір стосовно договору купівлі-продажу від 27.01.2002 року, укладеного на Одеській товарній біржі, на підставі якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 придбала та набула право власності на квартиру №59, в будинку №76, корпус А, по вул. Академіка Вільямса в місті Одесі, право власності на яку в подальшому на підставі договору дарування від 13.12.2016 року було перереєстровано за ОСОБА_8 та на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2017 року за відповідачем по справі - ОСОБА_4, позивач в свою чергу вважає першочерговий договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірне нерухоме майно, недійсним, оскільки він про вказаний договір нічого не знав, його батько ОСОБА_5 у вказаній квартирі постійно був зареєстрований та мешкав, сина про відчуження належної йому квартири не повідомляв, а 17.08.2016 року ОСОБА_5 помер, єдиним спадкоємцем померлого є його син ОСОБА_1, однак йому стало відомо, що вказана квартира вибула з власності його батька, вважаючи вказаний договір купівлі-продажу, укладений на Одеській товарній біржі, недійсним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. На підставі вищевикладеного та встановлених обставин, суд вважає вказані вимоги про забезпечення позову співрозмірними позовним вимогам, невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, оскільки перебуваючи у власності відповідача нерухоме майно може бути в будь-який час відчужене, що зробить неможливим виконання рішення суду у разі його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, для відновлення прав позивачу необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою виконання можливого рішення суду, у звязку з чим, суд вважає, що заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/2639/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання дій протиправними, витребування майна, а саме:

- Накласти арешт на квартиру №59, в будинку №76, корпус А, по вулиці Академіка Вільямса, в місті Одесі, яка належить на праві власності ОСОБА_4.

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6).

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її оголошення, а особи, які були відсутні під час оголошення ухвали протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Головуючий Калініченко Л. В.