АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб: представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Омега - Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним та скасування другого пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року

в с т а н о в и л а :

Справа № 756/13438/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/9098/2017
Головуючий у суді першої інстанції: О.М. Луценко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом ПАТ «Омега-Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним та скасування другого пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 27 грудня 2037 року. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір № 2706/1207/71-612-2-1, відповідно до якого ОСОБА_8 передала ВАТ «Сведбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. До кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року були внесені зміни відповідно до договорів: № 1, № 2 від 25 грудня 2009 року та № 3 від 08 серпня 2011 року. 08.08.2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого усі права та обов'язки ОСОБА_8 по кредитному договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року перейшли до ОСОБА_3. 08.08.2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року, відповідно до якого кредитний договір було викладено в новій редакції, було зазначено, що ОСОБА_3 є позичальником за договором, банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 158666 доларів 61 цент США на строк до 27 грудня 2037 року зі сплатою 12,54 % річних та було внесено інші зміни. 08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 5 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року, відповідно до якого сторони домовились щодо розміру відсотків за користування кредитом. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

Позивач вказав на те, що вважає недійсним та просить скасувати п.2 договору №4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року, оскільки даний правочин не відповідає вимогам чинного законодавства України. ОСОБА_3 зазначив, що він не укладав з банком кредитний договір у 2007 році, не отримував від Банку грошей за даним кредитним договором, а лише прийняв на себе усі права та обов'язки позичальника ОСОБА_8 за укладеним саме нею кредитним договором від 27.12.2007 року. Він розцінював п.2 договору №4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року виключно як технічні зміни і доповнення до кредитного договору. Але ПАТ «Сведбанк» свідомо ввів його в оману, підписав він вказаний договір під впливом помилки. Позивач послався на те, що відповідно до частини п'ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а даний договір не відповідає вказаній нормі матеріального права.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, через своїх представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, принципу об'єктивності та всебічності розгляду справи, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, яким визнати недійсним та скасувати пункт другий Договору № 4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції безпідставно дав аналіз пропуску позовної давності, оскільки заява про застосування позовної давності судом не оголошувалася і не розглядалася. Відмовляючи у позові суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилався на ч.5 ст. 203 ЦК України, а не на ч.1 ст. 203 ЦК України. У мотивувальній частині рішення суд лише встановив обставини, які визнавалися сторонами, а обставини які просив дослідити та встановити позивач судом взагалі не досліджувалися. Суд належним чином не дослідив та не взяв до уваги те, що спірний другий пункт Договору № 4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року був підписаний ним 08.08.2011року під впливом помилки через свідоме введення його ПАТ «Сведбанк» в оману стосовно обставин його законності та відповідності договору про переведення боргу. Посилаючись на ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» вважає, що суд повинен взяти до уваги ту обставину, що у нього, як у споживача, немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбав.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.

Відповідачі явку своїх представників у судове засідання апеляційної інстанції не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, причини неявки суду не повідомили, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від ПАТ «Омега-Банк», ПАТ «Дельта Банк» не надходило. За таких обставин, колегія суддів розцінила причини неявки представників вказаних осіб як неповажні та у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів. Неявка цих осіб в судове засідання та неявка представника ПАТ «Дельта Банк» не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги: заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані: (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цю: правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення суду, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміст пункту другого Договору № 4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним не має. При цьому суд у мотивувальній частині рішення виклав зміст норм матеріального права щодо позовної давності та не дійшов будь-яких висновків щодо наявності або відсутності підстав для застосування позовної давності. Загалом суд визнав вимоги позивача надуманими, необґрунтованими та не підтвердженими будь - якими доказами, оскільки ґрунтуються лише на аналізі умов укладеного між сторонами кредитного договору. Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є необґрунтованими, суд не дав будь - якої оцінки доказам зібраним по справі. Суд дійшов певних висновків без будь - якого обґрунтування лише виклавши зміст певних норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як це передбачено ч.1 ст. 638 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 27 грудня 2037 року.

27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_8 з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір № 2706/1207/71-612-z-1, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала ВАТ «Сведбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

До кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року були внесені зміни відповідно до договорів: № 1, № 2 від 25 грудня 2009 року та № 3 від 08 серпня 2011 року.

08 серпня 2011 року між ОСОБА_8, ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого всі права та обов'язки ОСОБА_8 по кредитному договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року перейшли до ОСОБА_3.

Того ж дня, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір №4 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року, відповідно до умов якого зміст кредитного договору було викладено в іншій редакції, позичальником було зазначено ОСОБА_3, було вказано, що банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 158666 доларів 61 цент США на строк до 27 грудня 2037 року зі сплатою 12,54 % річних та були внесені і інші зміни до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

09 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 5 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року, відповідно до умов якого сторони домовились щодо розміру відсотків за користування кредитом.

Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25 травня 2012 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

Згодом, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, у зв'язку із невиконанням кредитних зобов'язань позивальником, Банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за спірним договором.

Так, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.12.2015 року виселено без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_11, з квартири, що є предметом договору іпотеки.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції у порушення вимог ст. 212 ЦПК України не досліджено у повному обсязі наведені позивачем обґрунтування позовних вимог, судом також не були перевірені зазначені позивачем обставини про те, що спірний другий пункт Договору № 4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року був підписаний ним 08.08.2011року під впливом помилки через свідоме введення його ПАТ «Сведбанк» в оману стосовно обставин його законності та відповідності договору про переведення боргу, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_3 просить визнати другий пункт Договору № 4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року недійсним з підстав визначених ч.5 ст. 203, ст..ст. 229, 230 ЦК України, посилаючись на ту обставину, що спірний пункт договору було підписано ним 08.08.2011року під впливом помилки через свідоме введення його ПАТ «Сведбанк» в оману стосовно обставин його законності та відповідності договору про переведення боргу, та посиланням на ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» ОСОБА_3 вважає, що суд повинен взяти до уваги ту обставину, що у нього, як у споживача, немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений правочин під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, однією з умов чинності правочину є дотримання вимог щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб'єкта правочину, тому у випадку, коли воля суб'єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, зокрема, знаходилася під впливом обману, такі правочини визнаються недійсними.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Аналізуючи наведені норми закону слід зробити висновок про те, що обов'язок доведення факту умисного введення банком позивача в оману, покладається саме на позивача. Звертаючись до суду із вимогами про визнання пункту оспорюваного договору недійсним позивач повинен був довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами.

Як вбачається, сторона позивача в силу зазначених норм закону не надала суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено, що в діях банку при укладенні оспорюваного пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору були наявні ознаки нечесності, що такий договір було підписано ним під впливом помилки через свідоме введення його Банком в оману стосовно обставин його законності та відповідності договору про переведення боргу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в разі, якщо є судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому суд розглядав питання дійсності кредитного договору і рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про визнання кредитного договору недійсним, суд повинен враховувати встановлені таким судовим рішенням зазначені обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як вбачається, ПАТ «Альфа-Банк» зверталося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Банком за кредитним договором №2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

У травні 2014 року ОСОБА_3 звертався до суду із позовом до ПАТ «Альфа - Банк», ПАТ «Сведбанк» (ПАТ «Омега Банк») про визнання договорів недійсними.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних про визнання недійсним кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року та додатків до нього.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.12.2015 року виселено без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_11, з квартири, що є предметом договору іпотеки.

Так, судами було встановлено, що кредитний договір №2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року та додатки до нього не суперечать вимогам чинного законодавства України, підтверджена наявність заборгованості через неналежне виконання кредитних зобов'язань за договором, про що ОСОБА_3 був повідомлений та належним чином обізнаний.

Отже, обставини щодо дійсності спірного кредитного договору та додаткових угод до нього вирішувалися судами, та в силу положень ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Щодо посилань ОСОБА_3 на положення статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Однак, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вбачається, таких порушень при розгляді даної справи судом не встановлено та стороною позивача не доведено. Так, відповідно до підпункту 11.13 оспорюваного позивачем пункту 2 Договору зазначено, що підписанням цього Договору Позичальник (позивач) підтверджує, що перед укладанням Кредитного Договору Банк надав йому у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного Договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 в повному обсязі. Зазначене у Договорі свідчить про те, що позивач у письмовому вигляді був ознайомлений з інформацією про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, або внесення змін до Кредитного договору.

Крім того, позивач не скористався свої правом на ненадання згоди на укладення Договору про внесення змін до Кредитного договору, він не просив банк змінити або роз'яснити йому окремі положення оспорюваного пункту 2 Договору про внесення змін до кредитного договору. А оскільки сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, то колегія суддів вважає, що саме на таких умовах позивач уклав з банком Договір про внесення змін до Кредитного договору. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору, що і було вчинено позивачем.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звертався до суду із позовом про визнання кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року та додатків до нього недійсними з підстав порушення при його укладенні Закону України «Про банки та банківську діяльність», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у зв'язку із відсутністю у банка генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України для здійснення кредитних операцій у валюті. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08.12.2014 р. ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог. А тому, твердження позивача про те, що під час підписання спірного пункту договору його було введено в оману та такий договір було підписано під впливом помилки спростовуються зібраними доказами по справі, з яких чітко вбачається, що ОСОБА_3 був обізнаний про борг та всі кредитні зобов'язання, які випливають із кредитного договору з урахуванням змін внесених до нього.

Що стосується посилання позивача на ч.5 ст.203 ЦК України, відповідно до якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, то колегія судді не вбачає порушень зазначеної норми матеріального права оспорюваним позивачем Договором, оскільки Договір про внесення змін до Кредитного договору був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується судовими рішеннями, які були ухвалені судами у справах у спорах, що виникали саме з даного кредитного договору.

Колегія суддів не перевіряє дотримання позивачем позовної давності (при зверненні з даним позовом до суду), оскільки відсутні підстави для задоволення позову по суті, а тому позовна давність вже не впливає на результати розгляду даної справи по суті спору. Про застосування позовної давності може йтись лише тоді, коли позов підлягає задоволенню по суті спору, але позивачем пропущено визначений законом строк на звернення до суду - позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, не застосування закону, а саме ст.ст. 229, 230, ч.5 ст.203 ЦК України, які підлягали застосуванню є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про обґрунтовану відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: