АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи № 753/9774/15 Головуючий у 1-й інстанції - Куренюк А.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8032/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив припинити право спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_1, перевівши її спільну часткову власність у наступному порядку та спосіб: визнати за ним право власності на 1/3 частини у праві спільної часткової власності на вказану квартиру; визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини у праві спільної часткової власності на вказану квартиру. Крім того, просив припинити право спільної сумісної власності сторін на земельну ділянку площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків Бориспільського району Київської області, перевівши її у спільну часткову власність у наступному порядку та спосіб: визнати за ним право власності на 1/2 частини у праві спільної часткової власності вказаної земельної ділянки, за відповідачем також визнати право власності на 1/2 частини у праві спільної часткової власності цієї ж земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він із відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 червня 1996 року до 17 липня 2014 року, мають спільну дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вищевказане майно вони придбали у період шлюбу, тому вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому звернувся до суду із цим позовом.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 356 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності між сторонами підстав щодо визначення часток у спільному майні подружжя.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 1996 року по 17 липня 2014 року (а.с.9). Майно - квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у селі Іванків Бориспільського району Київської області, вони набули у період шлюбу (а.с.11, 15), тому це майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, проте реєстрація права власності на нього здійснено на ОСОБА_4, й враховуючи вклад кожного із подружжя у придбання майна, з урахуванням усної домовленості колишнього подружжя у визначенні часток у спільному сумісному майні, позивач просить визначити ці частки судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11).

При цьому, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до змісту прохальної частини позовної заяви (а. с. 4, 5) позивач просив: припинити право спільної сумісної власності сторін на вищевказане майно; визначити частки сторін у спільному майні колишнього подружжя; визначити порядок користування майном.

У заяві про залишення без розгляду частини позовних вимог, яка міститься на а. с. 51, позивач просив залишити без розгляду позовні вимоги про визначення порядку користування майном і ухвалою суду від 04 вересня 2015 року вказані позовні вимоги залишено без розгляду (а. с. 101, 102).

ЦК регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що складає зміст права спільної сумісної власності.

Спільна сумісна власність (ст.ст. 368-372 ЦК України) - власність, у якій частки заздалегідь не визначені, а визначаються лише при припиненні відносин спільної власності для всіх або одного з учасників ( поділі або виділі).

Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом із тим згідно з ч. 1 ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Частинами 1 та 2 ст. 69 СКУкраїни передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Теж саме зазначено й у частині 4 ст. 372 ЦК України.

Виходячи із зазначених норм сімейного права домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах, а договір про поділ спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки сторони, як колишнє подружжя, в суді першої інстанції визнали досягнення ними домовленості про визначення часток у спільній сумісній власності, проте не використали можливість позасудового врегулювання порушеного позивачем у позовній заяві питання, а саме - про визначення часток у спільному майні колишнього подружжя, й відсутності спору між ними на час розгляду справи, оскільки відповідач не оспорює, а визнає право позивача на частку у праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з визначених ч. 1 ст. 356 ЦК України правових підстав є безпідставними, оскільки поняття спільної часткової власності викладено в зазначеній статті як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, спільна часткова власність (ст.ст. 356-367 ЦК України) - власність, у якій наперед визначена частка кожного з її учасників і є точно відомою (яка визначається у вигляді дробу та в процентному відношенні) в праві власності на спільний об'єкт у цілому.

У даній справі частки сторін у спільний сумісній власності подружжя у передбаченому законом порядку не визначені, а відтак - право спільної часткової власності між сторонами наспірне нерухоме майно у розмірі1/3 частини за позивачем та 2/3 частини за відповідачем не виникало.

Разом з цим, спільна сумісна власність (ст.ст. 368-372 ЦК України) - власність, у якій частки заздалегідь не визначені, а визначаються лише при припиненні відносин спільної власності для всіх або одного з учасників ( поділі або виділі).

Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Позовних вимог про поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя у визначений позивачем спосіб або про виділ такого в натурі не заявлено, тому у суду першої інстанції не було правових підстав виходити за межі заявлених позовних вимог, а відтак - враховуючи зміст позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що при наявності домовленості між сторонами щодо визначення часток у спільній власності ( по 1/3 частині за позивачем та 2/3 частині за відповідачем), питання визначення такого розміру часток у спільному майні колишнього подружжя підлягає розгляду у досудовому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права висновків судді першої інстанції не спростовують і не можуть бути підставою для скасування ухвали судді першої інстанції.

Судом першої інстанції з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді