Дата документу 13.09.2017
Справа № 334/3176/16-ц
Провадження № 2/334/377/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

при секретарі Петракей Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Відділ реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_12 помер батько позивачів, ОСОБА_5.

Після його смерті залишилася спадщина - квартира АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-780 від 26.05.2010 року, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.12.2014 року, реєстровий № 3-943.

Як спадкоємці першої черги позивачі належним чином прийняли спадщину і зареєстрували своє право власності на вищезазначену квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За життя батько позивачів надав згоду на проживання та реєстрацію в зазначеній квартирі співмешканки ОСОБА_3, яка в подальшому зареєструвала за своїм місцем проживання своїх на той час неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_6. 23.05.2014 року ОСОБА_4, не проживаючи в квартирі, зареєструвала в квартирі за своїм місцем реєстрації свого малолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На теперішній час в квартирі постійно мешкає лише ОСОБА_3 та її неповнолітня дитина ОСОБА_6 ОСОБА_4 також з вересня 2014 року не мешкає в квартирі, а мешкає у свого цивільного чоловіка разом з малолітнім сином.

Вселитися у спірну квартиру позивачі не мають змоги, так як квартира однокімнатна, там мешкає ОСОБА_3, яка зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, при намаганні позивачів вирішити питання мирним шляхом вчиняє сварки та скандали.

Таким чином, відповідачами порушуються права позивачів, передбачені ст..150 ЖК України та ст..383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Вважають, що право користування житловим приміщенням членами сім'ї власника є похідним від права власника на житло.

Позивачі просять суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, усунути перешкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 в здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, та її представник позов не визнали, просили у задоволенні позову відмовити на тій підставі, що вони вселилися у квартиру з дозволу ОСОБА_5, ОСОБА_3 фактично утворила з ним сім'ю.

Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Кіпа О.В. проти позову заперечує.

Представник третьої особи відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради Маньковська Л.Г. проти задоволення позову заперечує в інтересах малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, заслухавши пояснення свідка ОСОБА_10, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_12 помер батько позивачів, ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 08.10.2015р. (а.с.18).

Після його смерті залишилася спадщина - квартира АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-780 від 26.05.2010 року, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.12.2014 року, реєстровий № 3-943 (а.с.64).

12.04.2016 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий № 522 (а.с.19). ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий № 523 (а.с.20).

Своє право власності на спірну квартиру вони зареєстрували в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.04.2016 року (а.с.21-22).

За життя батько позивачів, ОСОБА_5, надав згоду на проживання та реєстрацію в зазначеній квартирі співмешканки ОСОБА_3, яка в подальшому зареєструвала за своїм місцем проживання своїх на той час неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_6. 23.05.2014 року ОСОБА_4, не проживаючи в квартирі, зареєструвала в квартирі за своїм місцем реєстрації свого малолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою реєстрації місця проживання особи № 01/4-1286 від 04.05.2016р. відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області (а.с.25).

Таким чином, вселення та реєстрація ОСОБА_3 відбулася зі згоди попереднього власника житла ОСОБА_5 Реєстрація та вселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбулася за місцем реєстрації матері. Реєстрація малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулася без згоди попереднього власника квартири, вже після його смерті.

ОСОБА_4 разом з малолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкають у її цивільного чоловіка.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10, голова ОСББ суду пояснив, що в спірній квартирі на теперішній час мешкає ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_6. Комунальні послуги не сплачуються, за спірною квартирою рахуються борги, ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя.

Вселитися у спірну квартиру позивачі не мають змоги, так як квартира однокімнатна, там мешкає ОСОБА_3, яка зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, при намаганні позивачів вирішити питання мирним шляхом вчиняє сварки та скандали.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У передбачених законом випадках, зокрема, ст.ст. 156, 157 ЖК України, обмеження права власності можуть мати місце.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сімї власника.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника.

Виникнення права членів сімї власника житлового будинку на користування житловим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житлового будинку права власності на нього, а отже, припинення права власності на житловий будинок припиняє право членів його сімї на користування цим житловим будинком.

Зазначене презюмується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За змістом ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У відповідності зі ст. 406 ч.1 п. 4 ЦК України підставою припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а згідно зі ст. 406 ч.2 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачі з 12 квітня 2016 р. є власниками квартири АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_3 як член сім'ї колишнього власника квартири відповідно до положення ст.406 ч.1 п.4 ЦК України втрачає право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Судом встановлено, що відповідачі і позивачі близьких родинних відносин не мають, спільне господарство не ведуть.

У зв'язку з відсутністю договірних відносин з новим власником спірної квартири та припиненням права власності колишнього власника на спірну квартиру, відповідач ОСОБА_3 втратила право користування цією квартирою, оскільки її права похідні від прав колишнього власника, з дозволу якого вона вселилася як член сім'ї.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, які чинять йому відповідачі у справі. Договір про користування спірною квартирою між сторонами не укладався.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла.

Таким чином, оцінивши наведені обставини справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову у цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеного приміщення, суд виходить з такого.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є наявність або відсутність у відповідача права на житло, або інші передбачені нормами житлового законодавства підстави для позбавлення такого права.

Враховуючи викладене, виходячи із доведення судом відсутності у ОСОБА_3 права користування домоволодінням квартирою АДРЕСА_1, позовні вимоги в частині виселення підлягають задоволенню.

Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст.316, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст.10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Відділ реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Усунути перешкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_11 у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Добрєв М. В.