Справа № 465/2053/14 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/411/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Ф.
Провадження № 22-ц/783/2862/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Ніткевича А.В., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про розірвання договору дарування,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6, та посилаючись на те, що їй ОСОБА_4 чиняться перешкоди в користуванні житлом, що договір дарування 2/3 ідеальних частин житлового будинку №4 на вул.Я.Музики в м.Львові від 06.12.2007 року укладений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а також під впливом помилки, просила ухвалити рішення про розірвання договору дарування та усунути перешкоди в користуванні житлом.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є необґрунтованим, незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що суд не дав оцінки свідченням допитаних в судовому засіданні свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. Зазначає, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, одинкою, їй виповнилося 80 років, для проживання вона отримує мінімальний розмір пенсії, а тому погоджуючись на реєстрацію відповідача та на укладення договору дарування розуміла, що обдарований повинен надавати їй право на проживання у цьому житлі та хоча б мінімальну матеріальну допомогу. Звертає увагу на те, що у матеріалах справи містяться докази неправомірної поведінки відповідача, зокрема заяви до Франківського районного відділу міліції про вчинення насильства, словесні та фізичні погрози, відносно відповідача було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП. Зазначає, що позивач не має доступу до житла, так як у вхідних дверях поставлений інший замок, що підтверджується актом комісії ЛКП «Сонячне» від 28.10.2014 року. Посилається на те, що у висновку судової психологічної експертизи від 02.02.2016р. експерт однозначно зазначає, що на період підписання оспорюваного договору ОСОБА_2 у безпомічному стані не перебувала, однак, з огляду на здатність оцінювати власну життєву перспективу, перебувала в стані психологічної залежності від відповідача, вчинки мотивувались прагненням отримати опіку та захищеність від відповідача, прогноз наслідків укладення договору дарування базувалися на прагненні забезпечити себе в майбутньому фізичним доглядом та наглядом з боку відповідача, морально психологічною підтримкою. Зазначає, що при укладенні спірного договору було порушено вимоги ст. 233 ЦК України та вважає, що правочин було вчинено нею під впливом тяжких обставини та на вкрай не вигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено такі обставини.

06 грудня 2007 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарований) укладено договір дарування 2/3 ідеальних частки будинку №4 по вул. Музики у м. Львові. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 2/3 частин будинку №4 по вул.Музики у м.Львові належить ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності. Підставою виникнення права власності є договір дарування /р.№3415 /06.12.2007/ посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Згідно висновку судово-психологічної експертизи №4169 від 09.11.2015 року ОСОБА_2 у період підписання договору дарування від 01.12.2007 року з урахуванням її вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку спроможна була усвідомлювати реальний зміст власний дій та повною мірою керувати ними, усвідомлено приймати рішення та реалізувати його своїми діями, однак внаслідок комплексу індивідуально-психологічних особливостей (надмірна дратівливість, страх самотності, безпомічності, психологічно залежний стан, тощо) здатність прогнозувати наслідки власних дій обмежена.

Встановивши, що підставою позову є вчинення правочину під впливом помилки, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову про розірвання договору.

Однак з таким висновком погодитись не можна, так як він не відповідає встановленим обставинам.

А відтак, рішення суду відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

При цьому колегія суддів враховує такі положення закону і встановлені обставини.

Згідно з правовою позицією у справі № 6-372цс16 від 27.04.2016 року відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначеної правової позиції та встановлених обставин суд першої інстанції не врахував.

Так, судом не враховано вік ОСОБА_2 на час укладення договору 71 рік, комплекс індивідуально-психологічних особливостей останньої - надмірна дратівливість, страх самотності, безпомічності, психологічно залежний стан, а також те, що спірне житло є єдиним її житлом, продовження проживати в спірному житлі після укладення договору дарування. В зв»язку з цим колегія суддів вважає, що цими обставинами підтверджується покликання позивачки по справі на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, а відтак є наявною помилка.

Крім того, позивачкою обрано спосіб захисту, який не відповідає способу захисту, встановленому законом розірвання договору замість визнання договору недійсним відповідно до ст.229 ЦК України.

Однак виходячи із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що ця обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, в зв»язку з чим враховуючи зміст порушеного права, характер його порушення та наслідки, спричинені цим порушенням, слід застосувати належний спосіб захисту, передбачений п.2 ч.2 ст.16 ЦК України.

Оскільки при апеляційному розгляді ОСОБА_2 визнала факт передачі ОСОБА_4 їй ключів від вхідних дверей будинку, немає підстав для висновку про створення перешкод у користуванні житлом та вселення.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов задовольнити частково. Визнати недійсним договір дарування 2/3 ідеальних частин житлового будинку №4 на вул.Я.Музики в м.Львові, укладений 06.12.2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3415. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Ніткевич А.В.

ОСОБА_10