Справа №478/205/17 20.09.2017 20.09.2017
Провадження № 22ц/784/1921/17 Суддя першої інстанції Іщенко Х.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Бондаренко Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідача Гурова В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року ухвалене за позовом

ОСОБА_4 до Державного підприємства «Володимирське» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Володимирське» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позивачка зазначала, що відповідачем порушувались вимоги діючого законодавства при її звільненні. Заяву про звільнення з роботи вона була змушена подати у зв'язку з постійним приниженням керівником підприємства, підлеглих та виникненням конфліктів, тому дана заява не відповідала її волевиявленню, а виконуючий обов'язки директора, який підписав наказ про її звільнення, не мав таких повноважень.

Посилаючись на вказане позивачка просила скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також компенсацію за не використану відпустку, за роботу у вихідні дні, заробітну плату за січень 2017 року.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року позов задоволено частково, скасовано наказ виконуючого обов'язки директора ДП " Володимирське " від 10 січня 2017 року про звільнення ОСОБА_4 з посади головного бухгалтера ДП «Володимирське» на підставі ст. 38 КЗпП України. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 працювала в ДП «Володимирівське» на посаді головного бухгалтера з 17 травня 2012 року, на підставі наказу № 22 від 17 травня 2012 року (а.с. 16).

6 січня 2017 року ОСОБА_4 подала заяву про звільнення з займаної посади у зв'язку з постійним приниженням її честі, гідності та ділової репутації виконуючим обов'язки директора підприємства, також в зв'язку з переїздом на нове місце проживання з 6 січня 2017 року (а.с. 18, 60) . Вказана заява зареєстрована за вхідним № 1 від 6 січня 2017 року.

Наказом № 6-К від 10 січня 2017 року головного бухгалтера ОСОБА_4 звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 10 січня 2017 року (а.с. 61).

10 січня 2017 року позивачка на роботу не вийшла, про що складено відповідний акт та визначено вказаний день як прогул (а.с. 65).

Районний суд, постановляючи рішення в частині задоволення вимог, посилався на необхідність здійснення захисту порушених прав позивачки, визнав незаконним наказ № 6-К від 10 січня 2017 року, яким звільнено останню з займаної посади головного бухгалтера за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 10 січня 2017 року, через те, що його прийнято з порушенням порядку, встановленого законом.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на наявних доказах у справі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, зміст рішення складається в тому числі і з мотивувальної частини в якій мають бути зазначені мотиви з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність відповідних фактів, чи були порушені не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду, а якщо були то ким та назва законів, якими суд керувався.

Однак наведений висновок суду не містить будь-яких мотивів та посилань на закон, встановлюючий порядок звільнення, який суд вважав порушеним.

За ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з подальшими змінами, роз'яснено, що під час розгляду справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, на яких підставах проведене звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність закону. За п. 12 вказаної постанови, якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Так, як зазначено в заяві позивачки, вона просила про звільнення з 6 січня 2017 року, проте у вказаний день звільнення не відбулося. Починаючи із 7 січня по 9 січня 2017 року включно були святкові не робочі дні.

Із змісту наказу про звільнення позивачки вбачається, що його було видано 10 січня 2017 року з зазначенням підстави звільнення - її заяву від 6 січня 2017 року.

Із пояснень свідка ОСОБА_5, який працює в охороні підприємства, слідує, що позивачка прийшла на роботу 9 січня 2017 року, однак оскільки за розпорядженням керівника підприємства у вихідний день на територію підприємства нікого не допускалось, то їй також було відмовлено. В подальшому 10, 11, 12 січня позивачка на роботу не з'являлась.

Таким чином, через те, що звільнення позивачки 6 січня 2017 року, відповідно до її заяви, не відбулося, а в наступний робочий день 10 січня 2017 року остання не продовжила працювати та на роботу не з'явилася, в зв'язку з чим в роботодавця були відсутні підстави, вважати трудовий договір продовженим, тому наказ від 10 січня 2017 року про звільнення позивачки є правомірним.

Посилання позивачки в судовому засіданні на те, що виходити на роботу 10 січня 2017 року у неї не було підстав, оскільки вона вважала себе звільненою, саме і підтверджує її наміри щодо звільнення, а не продовження роботи. Тому саме по собі звільнення 10 січня, а не 6 січня 2017 року не впливає на законність такого звільнення.

Так саме з цього виходив районний суд відмовляючи в задоволенні позову про поновлення на роботі, зазначивши, що позивачка свою заяву про звільнення не відкликала та на роботу після сплину строку, в який вона просила про звільнення, тобто 10 січня 2017 року не вийшла.

Враховуючи наведене, а також вимоги про скасування та поновлення на роботі є взаємопов'язані та випливають одна з одної, рішення районного суду в частині скасування наказу про звільнення підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

З висновком суду про відсутність підстав про поновлення позивачки на роботі, слід погодитись, як таким, що відповідає обставинам справи. А в зв'язку з цим, як наслідок, відсутні підстави і для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За такого в зазначених частинах оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України.

Відповідно до розрахункового листа та виплатної відомості 25 січня 2017 року з відповідачкою проведено розрахунок в зв'язку із звільненням (а.с.15,70-71). Доказів звернення позивачки щодо здійснення розрахунку до роботодавця раніше вказаної дати суду не надано, тому факт повідомлення останньої про звільнення та факт пропозиції з'явитись на підприємство за отриманням трудової книжки встановлені актами від 10 та 11 січня 2017 року є не спростованими (а.с. 66-68).

Позивачка також просила донарахувати компенсацію за роботу у вихідні дні, компенсацію за невикористану відпустку та заробітну плату за відпрацьовані дні в січні 2017 року.

Так, з наданого розрахунку при звільненні вбачається, що позивачці виплачено 9974 грн. 54 коп., з яких 2734 грн. 73 коп. компенсація за невикористану відпустку (без відповідних відрахувань), 8075 грн. 31 коп. компенсація за роботу у вихідні дні (без відповідних відрахувань), а також 1146 грн. 22 коп. (без відповідних відрахувань), за 4 робочих дні відпрацьованих в січні 2017 року (а.с. 15).

Порядок розрахунку компенсації за невикористану відпустку встановлено Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до бухгалтерської довідки, зазначено, що бухгалтером допущено помилку в розрахунку середньої заробітної плати, при нарахуванні компенсації за невикористану відпустку, а тому слід донарахувати 4730 грн.07 коп. з якої вже відраховані обов'язкові платежі (а.с. 141). На підтвердження цього розрахунку надано також довідку про середню заробітну плату, яка дорівнює 266 грн. 60 коп. (а.с. 143).

Розрахунок наданий позивачкою в цій частині неможна прийняти до уваги, оскільки він здійснений з застосуванням середньої заробітної плати яка визначена не у порядку встановленому п. 2 зазначеної постанови.

Вимоги позивачки в частині донарахування компенсації за роботу у вихідні дні не підлягають задоволенню через відсутність доказів кількості відпрацьованих днів.

Розрахунок позивачки за відпрацьовані 5 робочих днів в січні не заслуговує на увагу, оскільки, фактично відпрацьовано 4 дні, так як 10 січня 2017 року на роботі вона була відсутня.

Так, позов в частині стягнення сум через невірність розрахунку при звільненні, підлягає частковому задоволенню, в зв'язку з чим на користь позивачки з ДП «Володимирське» підлягає стягненню 4730 грн. 07 коп. компенсації за невикористану відпустку.

Доводи позивача стосовно того, що вказана заборгованість не підлягає виплаті через фактичну переплату грошових сум в частині компенсації за роботу у вихідні дні, не можна прийняти до уваги, оскільки вказане питання виходить за межі предмету даного спору.

В іншій частині вказане рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року в частині задоволених вимог, в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення недонарахованих сум при звільненні скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Державного підприємства «Володимирське» про визнання наказу від 10 січня 2017 року № 6-к про звільнення ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з Державного Підприємства «Володимирське» на користь ОСОБА_4 4730 грн. 07 коп. компенсації за невикористану відпустку.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді Т.З. Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І. Темнікова