Справа № 303/5864/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П., суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1, при секретарі: Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 травня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у вересні 2016 р.

Просив визнати недійсним із моменту укладення кредитний договір № ML-801/016/2008 від 13.02.2008 р. між ним і ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»).

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що при укладенні кредитного договору він як позичальник не був ознайомлений із усіма запропонованими умовами кредитування, в обсязі та порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 05 травня 2017 р. позов задоволено.

ПАТ «ОТП Банк» (надалі Банк) просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, визначаючи недійсним із моменту укладення кредитний договір, ґрунтуючись лише на висновку експерта про непідписання позивачем інформаційного листка від 01.01.2008 р., оскільки загальна сума кредиту, грошова одиниця кредиту, строк кредитування і процентна ставка, порядок надання кредиту та умови його погашення, взаємні права та обовязки сторін, а також розмір комісії, пені та штрафу, яку позичальник повинен був сплачувати на користь Банку, встановлені кредитним договором, а надання Банком інформації згідно з вимогами ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджується підписанням позивачем анкети-заяви фізичної особи на отримання іпотечного кредиту від 01.02.2008 р. Зазначає, що обґрунтовуючи своє рішення недотриманням Банком положень ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ч.3 ст. 203 ЦК України. Указує також, що позивач пропустив строк для звернення до суду за захистом своїх прав.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу як безпідставну, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що 13 лютого 2008 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-801/016/2008 (а.с.7-11), згідно з умовами якого Банк надає позичальнику кредит у сумі 50 000 доларів на споживчі цілі терміном до 13 лютого 2020 р. Позичальник у свою чергу зобовязався повернути кредит, відсотки та інші платежі за користування кредитом на умовах, що передбачені договором. 10 червня 2011 р. і 10 лютого 2014 р. між Банком і ОСОБА_2 були укладені додаткові договори № 1 до кредитного договору № ML-801/016/2008 від 13 лютого 2008 р. (а.с.12-13). 10 лютого 2014 р. між Банком і ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-801/016/2008 від 13 лютого 2008 р. (а.с.14-16). 06 червня 2014 р. між Банком і ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 3 до кредитного договору № ML-801/016/2008 від 13 лютого 2008 р. (а.с.17-19). 10 жовтня 2014 р. між Банком і ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 4 до кредитного договору № ML-801/016/2008 від 13 лютого 2008 р. (а.с.20-21).

Додатком № 1 до кредитного договору № ML-801/016/2008 від 13 лютого 2008 р. був передбачений графік погашення платежів (а.с.51-54).

01.02.2008 р. ОСОБА_2 було заповнено та підписано анкету-заяву фізичної особи на отримання іпотечного кредиту (а.с.48-49). У цій анкеті міститься інформація, що позичальник погоджується із усіма пунктами анкети та вся надана позичальником інформація вірна. Підписанням цієї анкети-заяви позичальник підтвердив, що Банк надав у письмовій формі та в повному обємі інформацію передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 р. (а.с.48-49).

Ухвалою суду від 05 січня 2017 р. була призначена судова почеркознавча експертиза для зясування «чи виконано підпис на документі «Інформаційний листок Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)», який здійснено від імені ОСОБА_2 в графі (підпис і ПІБ клієнта) внизу зворотної сторони цього документа, позивачем» (а.с.86-87).

Висновком експерта № 4/13 від 08.02.2017 р.(а.с.96-100) установлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі (підпис і ПІБ клієнта) внизу зворотної сторони інформаційного листка «Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 01.01.2008 р. виконаний не ОСОБА_2

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не був обізнаний із інформацією про загальну суму кредиту, грошової одиниці кредиту, строку кредитування, процентної ставки, порядку надання кредиту та умови його погашення, взаємні права та обовязки сторін, а також розміру комісії, пені та штрафу, які позичальник повинен був сплачувати на користь Банку.

Також суд у мотивувальній частині рішення зазначив, що при підписанні кредитного договору була відсутня згода позичальника з усіма істотними умовами договору та його вільного волевиявлення при укладенні договору.

Суд дійшов таких висновків, зокрема, на підставі проведеної почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою Цивільного кодексу України (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір № ML-801/016/2008 від 13 лютого 2008 р. і додаткові угоди до кредитного договору, укладені між сторонами та особисто підписані ОСОБА_2, містять інформацію щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, строків повернення кредиту та механізму його погашення.

У звязку з цим колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 на час укладення і підписання договору був повідомлений про істотні умови кредитування, в тому числі про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Це, зокрема, підтверджується і наданою Банком суду копією анкети-заяви фізичної особи на отримання іпотечного кредиту (а.с.48-49), яка є додатком № 1 до кредитного договору та підписана власноруч ОСОБА_2 01.02.2008 р.

Анкета-заява містить інформацію, що позичальник погоджується із усіма пунктами анкети та вся надана позичальником інформація вірна. Підписанням цієї анкети-заяви позичальник підтвердив, що Банк надав у письмовій формі та в повному обємі інформацію передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 р. (а.с.48-49).

Таким чином, кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі.

Висновок суду про те, що позивач не був обізнаний із інформацією про загальну суму кредиту, грошової одиниці кредиту, строку кредитування, процентної ставки, порядку надання кредиту та умови його погашення, взаємні права та обовязки сторін, а також розміру комісії, пені та штрафу, яку позичальник повинен сплачувати на користь Банку, що свідчить про порушення Банком Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованим.

Так, відповідно до ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що він відповідає положенням ч.2 ст. 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, а саме: містить дані про особу та місцезнаходження кредитодавця; мету на споживчі цілі; предмет договору - кредитні кошти у розмірі 50 000 доларів США, плату за користування у розмірі 5,99% річних, строк погашення до 13 лютого 2020 р., порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, що визначено щомісячними платежами, порядок нарахування процентів, право досторокового погашення, дата видачі кредиту.

Посилання суду на висновок експерта № 4/13 від 08.02.2017 р. (а.с.96-100), у якому встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі (підпис і ПІБ клієнта) внизу зворотної сторони інформаційного листка «Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 01.01.2008 р. (а.с.50) виконаний не ОСОБА_2, як на підставу для визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами, є безпідставним.

Так, предмет договору, цілі отримання кредитних коштів, відсоткові ставки по кредитному договору, умови кредитування, права та обовязки сторін визначені кредитним договором і додатковими угодами до кредитного договору.

Інформаційний листок від 01 січня 2008 р. (який був предметом почеркознавчої експертизи) (а.с.50) містить інформацію про кредит загалом, але цей інформаційний листок не стосується конкретно кредитного договору, укладеного між Банком і ОСОБА_2, а такий надає загальну інформацію щодо кредитів, які видаються на споживчі цілі.

Сам по собі факт непідписання цього інформаційного листка не може слугувати єдиною і достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, виходячи з презумпції правомірності правочину та зважаючи на те, що позивачем не ставиться під сумнів підписання кредитного договору, додаткових угод до кредитного договору та анкети-заяви, оскільки саме в них були визначені всі істотні умови по кредиту.

За правилами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Також колегія суддів зауважує, що позивач звернувся до суду через вісім років після підписання кредитного договору та, при цьому, жодним чином не обґрунтував, чому саме в 2016 році він вважав свої права (як споживача) порушеними та потребуючими судового захисту.

У контексті наведеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПУ України, в звязку з чим його належить скасувати, а в задоволенні позову відмовити за недоведеністю.

Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України судові витрати (судовий збір) на загальну суму 704 грн. належить покласти на позивача та присудити відповідачу. Керуючись ст.ст. 203, 215, 626-628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

2. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 травня 2017 року скасувати.

3. У задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» сплачений судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні.

5. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: