Справа № 303/4049/17
У Х В А Л А

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ФАЗИКОШ Г.В.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю боржника ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 19 липня 2017 року про задоволення подання державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановила:

ОСОБА_1 оскаржив ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 19.07.2017, якою задоволено подання держвиконавця Мукачівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. На думку боржника, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки він не ухиляється від виконання судового рішення, подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах, зокрема, щодо наявності у боржника умислу на ухилення від виконання судового рішення. Суд неправильно застосував законодавчі норми, якими регулюються питання обмеження боржника у праві виїзду за кордон, оскільки встановлення такого обмеження у звязку з примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса законом не передбачене. Крім того, застосованим обмеженням суд порушив гарантоване особі право на свободу пересування, в т.ч., і право виїзду за кордон. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення боржника ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2, які апеляцію підтримали, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність іншого учасника процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

19.07.2017 держвиконавець Мукачівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатської області ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_1 у виїзді за кордон (а.с. 1-3). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження № 54018594 із примусового виконання виконавчого напису нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу від 10.05.2017 № 236 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 100000,00 грн, боржник не вчинив ніяких дій, спрямованих на виконання рішення, вжиті держвиконавцем заходи результату не дали, доходів ОСОБА_1 не отримує. Отже, боржник ухиляється від виконання рішення. Посилаючись на ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII, тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час звернення до суду із поданням), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон до виконання зобовязань за виконавчим написом нотаріуса від 10.05.2017 № 236 про стягнення на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 100000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що постановою держвиконавця Мукачівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатської області ОСОБА_3 від 24.05.2017 відкрито виконавче провадження № 54018594 із примусового виконання виконавчого напису нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу від 10.05.2017 № 236 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 100000,00 грн (а.с. 5). У справі немає доказу надіслання боржнику копії цієї постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ст. 28 ч. 1 Закону № 1404-VIII). Постановою від 19.06.2017 держвиконавець наклав арешт на все майно боржника, за наявною в справі інформацією боржник ОСОБА_1 не має нерухомого майна, відсутні й дані про наявність у його власності транспортних засобів (а.с. 7-19).

Законом № 1404-VIII передбачено право держвиконавця під час здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (ст. 18 ч. 1, ч. 3 п. 19). У розумінні цього Закону виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом і рішенням, що підлягає примусовому виконанню (ст. 1, ст. 3 ч. 1 п. 3).

Розділом VI ЦПК України урегульовані процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб). Питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця (ст. 377-1 ЦПК України).

За змістом наведених законодавчих норм питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому ЦПК України, щодо боржників у виконавчому провадженні за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 3 Закону № 1404-VIII, примусове виконання яких здійснюється органами державної виконавчої служби. Мотиви апеляції стосовно того, що вищевказаним судовим порядком не може встановлюватися обмеження у праві виїзду боржника за межі України при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса, необґрунтовані та не можуть бути враховані.

Поряд із цим, підставою для тимчасового обмеження права громадянина України на виїзд з України є ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, яке примусово виконується органом ДВС, тимчасове обмеження у цьому випадку запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. Виходячи зі змісту законодавства у взаємозвязку з положеннями ст.ст. 19, 33 Конституції України, ст.ст. 269-275, 313 ЦК України, право особи на пересування, в т.ч., на виїзд за межі України, може бути обмежене в порядку, передбаченому законом, відповідне обмеження може бути встановлене за наявності для того підстав, тобто, саме у звязку з ухиленням боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, що виконується.

Примусове виконання рішення, в даному випадку виконавчого напису нотаріуса, покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 1404-VIII. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 2, ст. 5 ч. 1, ст. 18 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 10 Закону № 1404-VIII і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошті, заробітну плату, інші дохід і майно боржника.

У разі звернення держвиконавця до суду по встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, що виконується, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Зазначивши в поданні про ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, держвиконавець одночасно вказав, що ОСОБА_1 доходів не отримує. Додані до подання матеріали підтверджують відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення на погашення боргу. Водночас із наявних матеріалів з урахуванням провадження в справі в апеляційній інстанції випливає, що держвиконавець не вчинив усіх необхідних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення, та на зясування обставин, що мають значення у процесі виконання рішення. Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21.10.2006 перебуває в шлюбі, має синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, Руслана, ІНФОРМАЦІЯ_2, і Артема, ІНФОРМАЦІЯ_3 Боржник суду пояснив також, що має постійну роботу, працює водієм вантажного автомобіля, здійснює міжнародні перевезення вантажів, має заробіток, хоча на час розгляду справи за його апеляцією не має при собі документів щодо підтвердження трудових відносин. Встановлене обмеження у праві виїзду за кордон фактично позбавляє його можливості заробляти гроші як для утримання сімї, так і для виконання рішення.

Отже, у справі немає доказів, що держвиконавець своєчасно використав усі можливі заходи для примусового виконання рішення, а боржник, будучи спроможним виконувати судове рішення, ухиляється від цього. Навпаки, держвиконавець сам вказав у поданні на фактичну неспроможність боржника виконувати рішення та подав щодо цього документи. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду, у справі немає, тоді як саме на держвиконавцеві лежить обовязок доказування обґрунтованості подання.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на законодавчі та процесуальні норми хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 19.07.2017 (а.с. 15-16) і суд першої інстанції, який зробив висновки, що не відповідають обставинам справи. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України) і не відповідає вимогам закону. Доводи апелянта про те, що суд не вмотивував належним чином свого рішення, заслуговують на увагу. Окрім цього, всупереч правилам, установленим ст.ст. 13, 27, 222, ст. 292 ч. 2, ст. 293 ч. 1 п. 24-1, ст. 377-1 ЦПК України, суд першої інстанції, розглянувши подання держвиконавця та постановивши за результатом розгляду ухвалу, якою обмежив право пересування боржника, не направив йому копію ухвали, чим позбавив можливості своєчасно реалізувати право на її оскарження.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 19 липня 2017 року скасувати, у задоволенні подання державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за кордон відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді