АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Катичевої Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «38 відділ інженерно - технічних частин» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа №760/11151/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/7450/2017
Головуючий у суді першої інстанції І.А. Устова
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «38 відділ інженерно-технічних частин» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вказав, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову свій висновок детально не мотивував, помилково виходив з того, що мало місце укладення строкового трудового договору з дотриманням вимог ч.2 ст. 23 КЗпП України. Зазначив про те, що Підприємство запровадило незаконну практику укладання договорів із працівниками без зазначення термінів їх дії. Безпідставною вважає відмову суду у витребуванні доказів за його клопотаннями, суд не взяв до уваги висновок ГУ Держпраці України у Дніпропетровській області за результатами перевірки роботодавця за його скаргою щодо дотримання вимог трудового законодавства відповідачем. Також суд не надав належної оцінки показам свідка ОСОБА_5 Вважає, що суд першої інстанції зробив висновки про законність звільнення позивача виключно на підставі припущень відповідача, оскільки звільнення його з роботи на підставі наказу № 364-К із 04.04.16р. у зв'язку із закінченням терміну строкового договору по ч. 2 ст.36 КЗпП України є незаконним.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача Катичева Ю.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення, дійшовши висновку, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір на умовах, визначених сторонами, який не суперечить вимогам закону, а звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, згідно Статуту Державного підприємства «38 відділ інженерно-технічних частин» в новій редакції, підприємство створено на виконання наказу Мінпаливенерго від 09.04.2004 №188 «Про реорганізацію інженерно-технічної частини (в/ч А-1509)» та наказу Мінпаливенерго від 25.05.2004 № 275 «Про реорганізацію охорони об'єктів підприємств Придніпровського проммайданчика», для забезпечення фізичного захисту режимної території колишнього уранового виробництва ВО «ПХЗ» та інших особливо важливих об'єктів паливно-енергетичного комплексу, що підпорядковуються Міністерству енергетики та вугільної промисловості України. ДП «38 ВІТЧ» утворене та здійснює діяльність, зокрема, з метою забезпечення охорони об'єктів інших суб'єктів господарювання на підставі ліцензії на надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності. ДП «38 ВІТЧ» забезпечує охорону на договірних засадах об'єктів: ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Укртрансгаз», НАК «Нафтогаз України» та інших об'єктів, які включені до Переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, що підтверджується Постановою КМУ від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».

Тобто, відповідач здійснює діяльність, пов'язану з державною таємницею, на підставі спеціального дозволу, виданого Управлінням СБУ у Дніпропетровській області. Згідно умов договорів з вказаними контрагентами, ДП «38 ВІТЧ» заборонено розголошувати інформацію стосовно об'єктів охорони або господарської діяльності Замовника.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до в.о. генерального директора ДП «38 ВІТЧ» ОСОБА_6 про прийняття його на посаду охоронника в загін охорони Спеціалізованого підрозділу на умовах строкового трудового договору, з умовами, режимом та сплатою праці був ознайомлений та згодний.

01.01.2014 року між ДП «38 ВІТЧ» та ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір №8, строк дії якого було визначено з 01.01.2014р. до 31.12.2014р.

З 31.12.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з ДП «38 ВІТЧ» у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору, відповідно до наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №1886-к від 23.12.2014року.

Із наказу по особовому складу ДП «38 ВІТЧ» від 31.12.2014року вбачається, що ОСОБА_1 з 01.01.2015р. прийнято на посаду охоронника 3 розряду з часовою тарифною ставкою 13,44 грн. відповідно до його заяви на ім'я генерального директора ДП «38 ВІТЧ» про прийняття на посаду охоронника в загін охорони спеціалізованого підрозділу на умовах строкового трудового договору з 01.01.2015року, з умовами, режимом та сплатою праці ОСОБА_1 зазначив, що ознайомлений та згоден. На підставі строкового трудового договору № 06 від 01.01.2015року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ДП «38 ВІТЧ» на посаду охоронника, згідно п. 7.1 строк трудового договору з 01.01.2015р. до 04.04.2016р.

Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Під час розгляду справи, як в суді першої так і апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами було укладено строковий трудовий договір, згідно п. 7.1 строк трудового договору з 01.01.2015р. до 04.04.2016р.

Пунктом 2 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З огляду на наведене, можливо зробити висновок про те, що строкові трудові договори підлягають припиненню по закінченні строку та волевиявлення хоча б однієї зі сторін договору. Так роботодавець, що бажає розірвати трудові відносини, повинен не пізніше, ніж в останній день роботи працівника за строковим договором, видати наказ про його звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП (закінчення строку договору).

Судом встановлено, що наказом №364-к про припинення трудового договору (контракту) від 30.03.2016 ОСОБА_1 звільнено з 04.04.2016 у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до умов договору про закупівлю послуг з охорони об'єктів НАК «Нафтогаз України» від 30.12.2014 року № 14/144976/14 укладеного між ДП «38 відділ інженерно-технічних частин» та НАК «Нафтогаз України» послуги охорони об'єктів надавалися у визначений період, а саме з 01.01.2015 року по 04.04.2016 року, зокрема і об'єкту офісного приміщення НАК «Нафтогаз України» по вул. Хрещатик, 7/11 у м. Києві, де працював ОСОБА_1

Як вбачається з довідки про кількість укладених строкових трудових договорів, відповідно вимог ч. 2 ст. 23 КЗпП України, №334 від 03.04.2017, ДП «38 ВІТЧ» забезпечує охорону на договірних засадах, зокрема, об'єкту НАК «Нафтогаз України».

Зазначене було доведено до відома ОСОБА_1 роботодавцем (відповідачем), а тому своє волевиявлення на укладення строкового договору позивач проявив подавши заяву про прийняття його на роботу на визначений період та виявив згоду на припинення такого договору після закінчення строку його дії.

Отже, ОСОБА_1 було відомо про те, що він уклав з роботодавцем саме строковий договір на час необхідності забезпечення охорони об'єкту офісного приміщення НАК «Нафтогаз України» по вул. Хрещатик, 7/11 у м. Києві, продовження строку дії договору, відповідно до його змісту, не передбачено. З матеріалів справи чітко убачається, що Підприємство укладало з працівниками строкові договори відповідно до замовлень, які мало на чітко визначений строк, про що зазначалося у договорах.

ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що ним оскаржувався спірний договір та що такий договір було визнано незаконним, а тому його твердження щодо не зазначення у строковому трудовому договорі кінцевої дати дії цього договору колегією суддів оцінюються критично, оскільки копією зазначеного договору, яка міститься в матеріалах справи спростовуються твердження позивача, договір містить кінцеву дату його дії, а саме "04.04.2016". Посилання позивача на ту обставину, що кінцева дата дії договору "04.04.2016" у самому договорі виконана не ним, а іншою особою не підтверджені належними та допустимими доказами, а пояснення сторони у справі не є доказом. Враховуючи вищевикладене та те, що при розгляді справи в суді першої інстанції та під час перегляду справи апеляційним судом не було встановлено та доведено факту порушення відповідачем підстав звільнення позивача, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав щодо відмови в задоволенні позовних вимог обґрунтованими та такими, що повністю узгоджуються із зібраними матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що працівник не ставив вимогу про припинення трудових відносин, тому останні фактично були продовжені є необґрунтованими, зважаючи на вищевикладене.

Також відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що посада працівника не була тимчасовою, оскільки дана обставина спростовується матеріалами справи.

ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами строкового трудового договору від 01.01.2015 року №06, власноручно вносив відповідні відомості до договору та поставив у ньому підпис.

Отже, ОСОБА_1 відповідно до п.1.1. Договору було прийнято на роботу до ДП «38 ВІТЧ» на посаду охоронника відповідно до ч.2 ст. 23 КЗпП України. Відповідно до п.2.1.3. Договору його було ознайомлено із правилами внутрішнього трудового розпорядку, функціональними обов'язками, Інструкцією з організації охорони обєктів та забезпечення особистої безпеки, тощо.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку встановивши, що відповідачем надано докази того, що трудові відносини між сторонами не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи та умов її виконання, у зв'язку з чим сторонами постійно укладались строкові трудові договори.

Посилання ОСОБА_1 на те, що звільнення відбулося під час його тимчасової непрацездатності також не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Із наявних в матеріалах справи листків непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 з 26.03.2016 до 04.04.2016 перебував на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Отже, враховуючи, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 2 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, тому норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

Твердження ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідка ОСОБА_5 колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається із тексту рішення суд надав оцінку показанням свідка ОСОБА_5, якого було допитано у судовому засіданні. Однак не взяв до уваги ці показання, оскільки вони суперечать зібраним по справі письмовим доказам. Судом було вірно встановлено, що строкий трудовий договір №06 від 01.01.2015, укладався строком до 04.04.2016 у всіх, без виключення, осіб, що були задіяні в охороні об'єкту .

Також вірним є висновок суду у тому, що укладення нового строкового трудового договору з позивачем наступного після звільнення дня не може, з точки зору закону, свідчити про безперервність трудових відносин між сторонами та не є підставою для задоволення вимог позивача, виходячи з вищевикладеного .

Виходячи з цих обставин, суд вважає, що строковий трудовий договір між сторонами був укладений на умовах, визначених сторонами, не суперечить закону, а тому в цій частині суд вважає вимоги позивача безпідставними та не приймає до уваги його твердження з цього приводу.

Отже, при вирішенні спору судом перевірялися дані обставини та законність укладених з позивачем строкових трудових договорів і суд дійшов обгрунтовного висновку про законність звільнення позивача з роботи.

Таким чином, судом не встановлено будь-яких порушень під час звільнення позивача з роботи, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то вони не підлягали задоволенню, оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних і допустимих доказів на спростування зазначеного ОСОБА_1 у передбаченому ст. ст. 10, 60, 137 ЦПК України порядку суду не надав і такі обставини не були встановлені апеляційним судом при перегляді оскаржуваного рішення.

Крім того, ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що за його скаргами Головним управлінням Держпраці у Дніпровській області виявлено порушення ДП «38 ВІТЧ» трудового законодавства під час його звільнення, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу та відхиляються судом.

Отже, твердження ОСОБА_1 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: