Справа № 462/2980/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» Караченцева Артема Юрійовича (третя особа: ОСОБА_4) про визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором

встановив:

Позивач звернувся з позовом до суду, який уточнював /а.с.70-72/, та в якому просить визнати недійсним ПАТ «Сведбанк» уклав з відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на купівлю грошової вимоги за кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25 червня 2008 року; визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк», якою було відступлено право вимоги за договором іпотеки ВКО № 884143 від 25 червня 2008 року. Свої вимоги мотивує тим, що 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та третьою особою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 1301/0608/88-108 (кредитна лінія фізичній особі - під заставу нерухомості). Згідно з умовами зазначеного кредитного договору банк надав третій особі кредит у розмірі 35000 доларів США, на строк з 25 червня 2008 року по 24 червня 2018 року. 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклав з відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15 на купівлю грошової вимоги за кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25 червня 2008 року, а також, договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року. Зазначені договори повинні бути визнанні недійсними, оскільки такі укладені з порушенням вимог п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року №373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», оскільки банк не мав право відступати право вимоги до фізичної особи. Також, у відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» немає генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, і тому відступлення право вимоги на кредит, який був отриманий у іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, оспорювані не могли бути укладені без її згоди, оскільки в результаті укладання вказаних договорів відбулася передача конфіденційної інформації про позивача без її згоди, що є грубим порушенням її прав. У зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» проти позову заперечив, подав до суду письмові заперечення /а.с.127-131/, додатково пояснивши, що договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладенні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом (нотаріальна), вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зазначеними договорами не порушуються права та інтереси позивача ОСОБА_1, просить у задоволенні позову відмовити.

Суд ухвалив розглядати справу без участі представника відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Омега Банк» Караченцева А.Ю. та третьої особи, які будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду не з'явилися, проте матеріалів справи достатньо для постановлення рішення.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та третьою особою ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 1301/0608/88-108 (кредитна лінія фізичній особі - під заставу нерухомості) /а.с.15-19/. Згідно з умовами зазначеного кредитного договору банк надав третій особі кредит у розмірі 35000 доларів США, на строк з 25 червня 2008 року по 24 червня 2018 року.

25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 1301/0608/88-108-Р-2 /а.с.23,24/, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_1 зобов'язувалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику ОСОБА_4 у кредит згідно з кредитним договором № 1301/0608/88-108.

Крім того, 25 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір серії ВКО № 884143, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І., зареєстрований в реєстрі за № 4369, згідно з умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку іпотекодержателю ВАТ «Сведобанк» квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором № 1301/0608/88-108 /а.с.25-33/.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклав з відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15 на купівлю грошової вимоги за кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25 червня 2008 року /а.с34-41/.

Того ж дня, 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за договором про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстровано в реєстрі за № 6970, право вимоги за договором іпотеки ВКО № 884143 від 25 червня 2008 року /а.с.42,43/.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ними своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст.ст. 1077, 1078 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступати факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1 та 2 статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладенні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом (нотаріальна), вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зазначеними договорами не порушуються права та інтереси позивача ОСОБА_1 щодо необхідності відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику ОСОБА_4 у кредит згідно з кредитним договором № 1301/0608/88-108 від 25 червня 2008 року.

Суд критично ставиться до твердження позивача та її представника про те, що на час укладення оспорюваного договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор - Плюс» не мало повноважень щодо набуття відступленого права грошової вимоги до ОСОБА_4 (як фізичної особи) за кредитним договором від 25 червня 2008 року відповідно до п.п.1.2. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, з огляду на таке.

Пунктом 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року №373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (в редакції чинній на момент укладання кредитного договору) було передбачено, що віднести до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів); фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Разом з тим, частиною 5 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК та цього Закону.

Згідно ст.1079 ЦК сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може будити фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторного операції.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії, а саме страхової діяльності, діяльності з накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучення коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

З аналізу вищевказаним норм слідує, що ні Цивільний кодекс України ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що до даних спірних правовідносин не може бути застосовані норми підзаконного акту - розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, оскільки положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням ст. 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог ст. 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами.

Крім цього, розпорядженням №352 від 06 лютого 2014 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відмінила дію пункту 1 Розпорядження №231 про те, що договори факторингу можуть укладатися щодо уступки права вимоги виключно до боржників суб'єктів господарювання.

Також, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що договори факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами не могли бути укладені без згоди позивача, оскільки в результаті укладання вказаних договорів відбулася передача конфіденційної інформації про позивача без її згоди, з огляду на таке.

З систематичного аналізу положень статей 516, 1077, 1078 ЦК України слідує, акти цивільного законодавства не передбачають отримання згоди від боржників для укладання договорів факторингу та про відступлення прав за іпотечними договорами, а відтак вищевказане твердження позивача є голослівним.

Суд вважає, що твердження позивача про те, що банк та відповідач ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» не мали укладати договір факторингу у частині передачі права вимоги до позивача за валютними кредитними договорами, оскільки у відповідача відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, також не заслуговують на уваги, з огляду на наступне.

У судовому засіданні достовірно з'ясовано, що позивач отримала кредит від банку в іноземній валюті - 35000 доларів США.

Відповідно до ст. 192 законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що під терміном "валютні операції" слід розуміти: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Згідно із ч. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Вищевказаний перелік операцій, які чинним законодавством відносяться до валютних операцій для проведення яких у юридичної особи вимагається обовязкова наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій при укладанні договорів, є вичерпний.

З аналізу положень вищевказаним нормативних актів слідує, що операції з використанням валютних цінностей як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності відносяться до валютних операцій лише у разі, якщо такі операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу, якщо ж операція по відступленню права грошової вимоги, пов'язаної з використанням валютних цінностей відбувається не в міжнародному обігу, а на території України, то така операція не відноситься до валютних операцій, а відтак не потребує наявності у юридичної особи генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій.

За таких обставин, твердження позивача, що оспорювані договори були укладені з порушенням вимог законодавства про обіг іноземної валюти є не коректними, оскільки в силу вимог положень ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідачу ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» не обов'язково було мати генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій при укладанні оспорюваних договорів.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні позову, з підстав зазначених у ньому, необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,62,88,174,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» Караченцева Артема Юрійовича (третя особа: ОСОБА_4) про визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором- відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

Оригінал рішення.