11 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада
2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 лютого
в с т а н о в и л а:
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.
ОСОБА_4 на обґрунтування позовних вимог зазначала, що є літньою людиною, часто хворіє та потребує стороннього догляду. На початку липня 2006 року її донька ОСОБА_5, яка проживає у м. Києві, запропонувала їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням та утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Натомість відповідач попросила її укласти з нею договір довічного утримання на належну їй частку 29/50 житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на що ОСОБА_4 погодилася.
05 липня 2006 року сторони уклали в Першій Київській обласній державній нотаріальній конторі договір, тексту якого вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовились. При цьому позивач вважала, що вони уклали договір довічного утримання.
На протязі 8 років після укладення договору ОСОБА_5 сумлінно виконувала свої зобов'язання, тобто виконувала усі дії, що передбачені умовами договору довічного утримання, однак з червня 2014 року донька припинила забезпечувати позивача харчуванням і доглядом, у зв'язку з чим у них склалися неприязні стосунки.
У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, зі змісту якого позивач дізналася, що фактично між ними був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання.
Таким чином вона помилково уклала договір дарування замість договору довічного утримання. Також позивач зазначала, що оскільки спірний договір дарування було укладено з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, він є удаваним правочином.
У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просила визнати спірний договір недійсним.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

11 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 лютого

2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем під час розгляду справи не було належним чином доведено обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 липня 2006 року між ОСОБА_4 (матір) та ОСОБА_5 (донька) укладено договір дарування 29/50 частин житлового будинку в АДРЕСА_1, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-1744.

Вказаний договір підписано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 особисто.

Зміст спорюваного правочину чітко містить права та обов'язки сторін, які виникають саме з договору дарування, його заголовок містить слово «ДАРУВАННЯ», викладене чіткими та великими літерами, по всьому його тексту вживаються слова «подарувала», «дар», «обдарована», «дарувальник».

При цьому вказаний правочин не містить жодної вказівки на довічне утримання, догляд за позивачем з боку відповідача.

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 червня 2014 за № 22978523 право власності на 29/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 Це ж підтверджується й Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47324562 від 10 листопада 2015 року.

Крім того, із Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47324562 від 10 листопада 2015 року вбачається, що інші 21/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, які раніше належали ОСОБА_4, були останньою віддаровані на підставі договору дарування, посвідченого 05 травня 2015 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-631, ОСОБА_7.

З огляду на ст. 235 ЦК Україниудаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З огляду на ст. 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ст. 10 ЦПК України).

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звʼязку із недоведеністю, при цьому судами враховано розʼяснення викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 лютого

2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

09 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова