Ухвала

Іменем України

28 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що до 16 липня 2014 року вона перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розлучення дитина перебуває на її матеріальному утриманні, вона піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний стан. Відповідач участі у вихованні сина не приймає, розвитком дитини не цікавиться та безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини, зокрема відмовляється надавати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила надати їй дозвіл на виїзд ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_3 до повноліття дитини; дозволити їй без згоди ОСОБА_3 оформлювати документи для тимчасового виїзду ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, або супроводу неповнолітнього за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина перебуває на утриманні ОСОБА_2

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_3 участі у вихованні сина не приймає, розвитком дитини не цікавиться та безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини, зокрема відмовляється надавати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

У п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Надання такого дозволу фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. А, крім того, суперечить наведеним вище нормам права та по суті змінює предмет позову.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що надання дозволу на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон законодавством України не передбачено, тому така вимога ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова