Справа № 145/797/15-ц Провадження № 22-ц/772/2109/2017Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 39Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Луценка В.В., Марчук В.С.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Тиврівської селищної ради Тиврівського району Вінницької області, ОСОБА_3, за участі третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Тиврівського району Вінницької області, свідоцтва про право власності, договору дарування, скасування реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 червня 2017 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та, враховуючи збільшені позовні вимоги, просив:

визнати недійсним рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 31 липня 2003 року № 86 «Про видачу юридичних документів на житловий будинок» в частині видачі свідоцтва на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4;

визнати недійсним свідоцтво НОМЕР_1 на право власності на домоволодіння на ім'я ОСОБА_4, виданого на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради;

скасувати реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_4 на зазначений житловий будинок;

визнати недійсним договір дарування на цей будинок, вчинений 21 квітня 2010 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3;

скасувати реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_3 на цей житловий будинок;

визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку вказаного житлового будинку після смерті його батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що відповідач у справі ОСОБА_3 є його сестрою, а третя особа - матір'ю. На праві особистої власності його матері ОСОБА_4 належало будинковолодіння АДРЕСА_1 в смт. Тиврів, за адресою якого з 1992 року зареєстровано місце проживання позивача. У 1994 році позивач одружився та продовжує проживати у цьому будинку разом зі своєї сімє'ю. Мати позивача виділила його сім'ї у користування у будинку дві кімнати й у 1996-1997 роках, з її дозволу, він добудував веранду, кухню, коридор, ванну кімнату та забезпечив будинок усіма комунікаціями.

У січні 2015 року із заяви його сестри ОСОБА_3 про звільнення ним та членами його сім'ї займаного будинку, йому стало відомо, що весь будинок належить на праві власності його сестрі на підставі договору дарування від 21 квітня 2010 року, вчиненого їх матір'ю.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 безпідставно набула право власності на цілий житловий будинок із прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, оскільки фактично це домоволодіння є спільною сумісною власність їх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які побудували цей будинок спільної працею, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, однак усі дозвільні документи на будівництво видавались на ім'я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивача ОСОБА_5 помер. У 2003 році ОСОБА_4 звернулась до виконавчого комітету Тиврівської селищної ради із заявою про видачу документів на спірний будинок та рішенням цього виконавчого комітету № 86 від 31 липня 2003 року вирішено видати на її ім'я свідоцтво про право власності на будинок. 21 квітня 2010 року ОСОБА_4 подарувала цей будинок доньці ОСОБА_6

Вважаючи, що такими діями матері та сестри порушено його право як спадкоємця першої черги після смерті батька, якому за життя на праві спільної сумісної власності належала ? частка вказано будинку та враховуючи, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є троє осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому він має право на спадкування 1/6 частки будинку, позивач просив його вимоги задовольнити.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 червня 2017 року позов задоволено частково, зокрема в частині 1/6 частки вказаного будинку - визнано недійсним зазначене свідоцтво, скасовано реєстрацію права власності в цій частині на імя ОСОБА_4, визнано недійсним договір дарування, скасовано реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_3 та визнано за позивачем право власності в порядку спадкування на 1/6 частки будинку. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням фактично в частині задоволених вимог, ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду фактично оскаржується в частині задоволених вимог, тому, з огляду на положення ст. 303 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється, оскільки ніким не оскаржується.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а це рішення залишити без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою, їх батьками є третя особа у справі ОСОБА_4 - мати, та батько ОСОБА_5

19 вересня 1965 року відповідно до запису акта про одруження № 27 (а.с. 118 т. 2), витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.119 т.2) ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.

15 вересня 1967 року рішенням виконавчого комітету Тиврівської районної ради депутатів (а.с.20 т.1, інвентар. спр. а.с.29) затверджено рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Росія» с. Дзвонихи від 29 травня 1967 року № 104 та ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в смт. Тиврові на земельній ділянці площею 0,15 га присадибного земельного фонду колгоспу.

На її, ОСОБА_4 ім'я, було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с.21 т.1) на підставі довідки правління колгоспу «Росія». Строк початку та закінчення будівництва визначено у період з 1967 по 1969 роки.

Подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час спільного проживання побудовано житловий будинок АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 11 т. 1) помер ОСОБА_5

19 серпня 2003 року виконавчим комітетом Тиврівської селищної ради на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 у смт. Тиврів (а.с. 12 т. 1) на підставі рішення цього ж виконавчого комітету № 86 від 31 липня 2003 року.

Згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, НОМЕР_4 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 а також земельної ділянки площею 0,0898 га для ведення особистого селянського господарства за вказаною адресою (а.с. 160-161 т. 1).

21 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування вказаного будинку, який ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 (а.с. 13-16 т.1).

Відслуживши строкову військову службу з 19 жовтня 1990 року по 10 січня 1992 року (а.с. 26), позивач ОСОБА_2 із 16 жовтня 1992 року зареєстрував своє місце проживання за адресою будинку його батьків, що підтверджується проставленими у його паспорті відмітками (а.с. 30 т.1).

01 березня 1994 року згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 одружився (а.с. 19). Твердження позивача про те, що після одруження він продовжив проживати у вказаному будинку зі своєю сім'єю, що його мати виділила у їх користування дві кімнати, що у 1996 - 1997 роках він здійснив добудову до будинку, до якої підвів комунікації, підтверджується наведеними нижче обставинами та відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

У 2005 році на ім'я ОСОБА_2 СО «Тиврівські ЕМ» видано технічні умови на приєднання вказаного житлового будинку до електромережі та відкрито особовий рахунок, що вбачається з наданої на запит суду відповіді СО «Тиврівські ЕМ» від 08 липня 2015 року № со-68-211 (а.с.81 т.1), а також підтверджується заявою ОСОБА_2 про видачу технічних умов приєднання до електричних мереж ВАТ «АК Вінницяобленерго» від 29 вересня 2005 року (а.с. 131 т.1), самими технічними умовами (а.с.130 т.1), договорами про користування електричною енергією, укладеними між ОСОБА_2 та ПАТ «Вінницяобленерго» (а.с. 126-129 т.1).

Також на ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_6 з надання послуг водопостачання та водовідведення, що підтверджується довідкою Тиврівського ККП №71 від 14 липня 2015 (а.с.84 т.1).

У 2007 році ОСОБА_2 замовлено розробку проекту підключення вказаного будинку до діючої газової мережі (а.с.92-103 т.1), а у 2013 році з ним укладено договір про надання послуг з газопостачання (а.с.97-102 т.1).

Нотаріально посвідченою заявою від 23 січня 2015 року ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_2 про вимогу звільнити належний їй будинок та знятись з реєстрації місця проживання за адресою цього будинку, його та членів його сім'ї, що проживають у будинку без реєстрації, у строк 30 календарних днів (а.с. 24 т. 1).

Оскільки зазначений будинок, з огляду на положення ст. 22 КпШС України, був спільною сумісною власністю батьків позивача і кожен із них мав рівні права володіння, користування і розпорядження ним, тому після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на ? цього будинку. Спадкоємцями першої черги після його смерті є ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4

ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті свого батька як спадкоємець першої черги, який вступив в управління та володіння спадковим майном, та у 2016 році звернувся до Тиврівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на частку вказаного житлового будинку, на що постановою нотаріуса від 04 лютого 2016 року йому було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки на цей будинок відсутній правовстановлюючий документ, який би підтверджував право власності спадкодавця на нього (а.с. 12).

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року), ст. 22 КпШС України (1969 року) дійшов вірного висновку про задоволення позову в зазначеній вище частині, оскільки позивач на виконання вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України довів обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач взагалі не довів, що він вступив в управління спадковим майном, оскільки надані позивачем вище докази у своїй сукупності дають підстави вважати протилежне. Натомість відповідач не довів тієї обставини, що позивач після смерті батька не вступив в управління цим майном.

Не заслуговують на увагу й доводи скарги про те, що розгляд цього спору в частині оскарження рішень та актів органу владних повноважень підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідно до ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних , трудових відносин. У даному випадку спір виник із цивільних відносин.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, зокрема про те, що судом не було взято до уваги зміну процесуального статусу ОСОБА_4 з третьої особи на відповідача не можна визнати обґрунтованими, оскільки відповідно до положень ст. 33 ЦПК України суд вчиняє такі дії за клопотанням позивача, який, як вбачається зі справи, окремо його не заявляв, а зазначив ОСОБА_4 як відповідача у заяві про збільшення позовних вимог, на що суд не звернув уваги, що не є таким порушенням норм процесуального права, яке може бути підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 309 ЦПК України), оскільки ОСОБА_4 брала участь у справі як третя особа на стороні відповідачів і мала можливість реалізувати надані їй права. Крім того, сама ОСОБА_4 рішення суду не оскаржила, а апелянт не навів доводів яким чином визначення процесуального статусу ОСОБА_4 як третьої особи порушує його права.

Із доводами апеляційної скарги щодо невірного розподілу судових витрат, зокрема посилань на те, що стягнувши їх суд вийшов за межі позовних вимог, не можна погодитись, оскільки ст. ст. 88, 215 ЦПК України передбачено обов'язок суду розподілити судові витрати незалежно від наявності чи відсутності таких вимог, які по своїй суті не є позовними вимогами.

Посилання апелянта на те, що суд незаконно задовольнив позовні вимоги, визнавши недійсними свідоцтва, договір дарування та реєстрацію прав лише в 1/6 частці будинку, оскільки вказані вище правовстановлюючі документи було видано на цілий будинок без розрізнення часток, не можна визнати обґрунтованими. Вказані документи та реєстрацію виниклих на їх підставі прав було проведено без врахування, що спірний будинок був спільною частковою власністю подружжя, як наслідок порушено права позивача як спадкоємця після смерті свого батька, який має право на спадкування саме 1/6 частки будинку, в іншій частині ці правовстановлюючі документи ніким не оспорюються, тому суд першої інстанції дійшов такого висновку обґрунтовано.

Суд першої інстанції вірно не застосував позовну давність, обґрунтовуючи це тим, що законодавець не обмежує спадкоємця, який прийняв спадщину, строками щодо її оформлення, а підставою цього позову стало саме неможливість позивача реалізувати своє право на оформлення спадкового майна, тому доводи апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем строку позовної давності також підлягають відхиленню. Крім того, доводи скарги про те, що позивачеві ще з 29 вересня 2005 року було відомо про те, що право власності на спірний будинок належить ОСОБА_4 про що чітко вказано у заяві від цієї ж дати, поданій від його імені та ОСОБА_4 до СО ПАТ «Вінницяобленерго» Тиврівські електромережі, не можна визнати обґрунтованими, оскільки зі змісту цієї заяви такого однозначного висновку не слідує (а.с. 132 т. 1).

Всі інші доводи скарги зводяться до іншої оцінки доказів ніж зроблена судом та до індивідуального тлумачення норм матеріального права, однак висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.В. Луценко

В.С. Марчук