13.09.2017 Справа № 469/1551/16-ц
2/469/247/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2017 року Березанський районний суд Миколаївської області у складі: головуючої - судді Гапоненко Н.О.,

за участю секретаря судового засідання - Потриваєвої М.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Березанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Дмитрівської сільської ради Березанського району Миколаївської області про тлумачення змісту заповіту та визнання права на земельні ділянки в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 13 грудня 2016 року звернулася до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням подальших змін, зазначала, що заповітом, посвідченим секретарем Дмитрівської сільської ради 21 січня 2002 року, ОСОБА_3 заповіла належний їй на праві власності сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК №0100151, виданий на підставі рішення Березанської райдержадміністрації 13 вересня 1996 року, ОСОБА_4.

На момент складання заповіту прізвище, ім"я та по батькові позивачки було ОСОБА_4, та вона була малолітньою, оскільки народилась у 2009 році.

04 листопада 2014 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_5.

21 березня 2002 року ОСОБА_3 померла; за день до її смерті замість зазначеного у заповіті сертифіката на право на земельну частку (пай) серії МК № 0100151 ОСОБА_3 отримала на своє ім"я Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №570708, зареєстрований 20 березня 2002 року за №308.

В останні дні життя за ОСОБА_3 доглядала мати позивачки ОСОБА_6, яка також доглядала і за малолітньою на той час позивачкою.

Оригінал державного акта серії МК №0100151 після смерті спадкодавця передали позивачці, тобто вона на підставі ч.1 ст.549 ЦК УРСР прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадщиною та володіння спадковим майном; інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. Проте мати позивачки, ОСОБА_6, не здійснювала оформлення спадкових прав на доньку, лише після досягнення 18 років позивачка почала займатися оформленням спадкових прав.

Через тривалий час оригінал державного акта було втрачено, тому позивачці було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, при цьому було звернуто увагу позивачки на те, що у заповіті обєктом спадкування є сертифікат на право на земельну частку (пай), а не земельна ділянка.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка на підставі ст.ст.1256, 213 ЦК України просила розтлумачити вказаний заповіт таким чином: майно, яке входить до складу даної спадщини, а саме належне ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) на землю, що перебувала у колективній власності КСП «Червоний партизан», відповідає майну, на яке ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №570708.

Також просила визнати за собою право власності на земельні ділянки кадастровий номер :12:000:0125 площею 6,2915 га та кадастровий номер :18:000:0247 площею 0,0191 га в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Суду пояснив, що позивачка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, так як їй були передані правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності відповідача, проти задоволення позову не заперечував.

Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, яка померла 21 березня 2002 року, заповіла належний їй на праві власності сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК №0100151, виданий на підставі рішення Березанської райдержадміністрації 13 вересня 1996 року на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, що підтверджено оглянутими судом дублікатом заповіту (а.с.6), свідоцтва про смерть (а.с.9), інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру за заповітами, спадковими договорами (а.с.65).

20 березня 2002 року на ім"я ОСОБА_3 замість зазначеного у заповіті сертифіката на право на земельну частку (пай) серії МК №0100151 видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №570708 на земельні ділянки кадастровий номер :12:000:0125 площею 6,2915 га та кадастровий номер :18:000:0247 площею 0,0191 га (а.с.13-24).

Вказаний державний акт є втраченим, про що свідчить оголошення у газеті "Березань" (а.с.26).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, про що свідчить відповідна інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (а.с.64).

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно зі ст.11 ЦК УРСР, здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Як вбачається з наданих позивачкою копій свідоцтва про народження, паспорта та свідоцтва про шлюб (а.с.8, 11, 12), ОСОБА_4 народилась 01 жовтня 1996 року, та у зв"язку з укладенням 04 листопада 2014 року шлюбу з ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_5.

Тобто на момент смерті спадкодавця позивачка як малолітня особа не мала цивільної дієздатності та відповідно до вказаних вище норм не могла самостійно прийняти спадщину шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном; за змістом позовної заяви, її законний представник будь-яких дій в інтересах позивачки щодо прийняття спадщини не вчиняв.

Крім того, докази того, що позивачці у встановлений ч.2 ст.249 ЦК УРСР шестимісячний строк з дня відкриття спадщини було передано правовстановлюючий документ на спадкове майно, суду не надано; навпаки, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона 20 березня 2002 року отримала державний акт на ім"я ОСОБА_3 та передала його чоловіку ОСОБА_3, який був рідним братом свідка ОСОБА_7 Наступного дня ОСОБА_8 померла, а її чоловік віддав земельну ділянку в оренду синові ОСОБА_7 ОСОБА_9, передавши йому і державний акт на земельну ділянку. Коли ОСОБА_4 виповнилось 18 років, її мати передала їй вказаний державний акт.

За таких обставин довідка сільської ради про те, що зі спадкодавцем ОСОБА_8 на день її смерті ніхто постійно не проживав та не був зареєстрований (а.с.10) та посилання позивачки на втрату оригінала державного акта (без викладення обставин втрати) підтверджують висновки суду про неприйняття позивачки спадщини після смерті ОСОБА_8 та відсутність підстав для визнання за нею права власності на спадкове майно.

Суд також зважає на те, що надане позивачці роз"яснення нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с.25) пов"язує можливість здійснення вказаної нотаріальної дії з наданням позивачкою нотаріусу документів, що свідчать про фактичне прийняття спадщини (документів на майно, зазначене у заповіті), або рішення суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Крім того, в заповіті відсутні будь-які ідентифікуючі ознаки (дата та місце народження, ідентифікаційний код) спадоємця, крім її прізвища, імені та по батькові, які є досить поширеними в Україні (лише за даними сайту nomer.org існує близько сотні осіб на ім"я ОСОБА_4), що позбавляє суд можливості встановити, що саме позивачка є особою, зазначеною у заповіті ОСОБА_8

Відповідно до статті 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Оскільки позивачкою не доведено той факт, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_8 та у встановленому законом порядку прийняла спадщину, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 33, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Березанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 13 вересня 2017 року.

Суддя :