Провадження № 2-д/522/48/17
Справа № 522/9046/16-ц
11 вересня 2017 року м. Одеси
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
при секретарі Шевчик В. І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу щодо додаткового рішення за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договору дарування недійсним, та зобовязання вчинити інші дії, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на 109/250 частин квартири, -
На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договору дарування недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на 109/250 частин квартири.
Приморським районним судом м. Одеси 19 травня 2017 року ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 було задоволено частково:
- визнано недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1, укладений 26.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 26.12.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим у реєстрі за №738;
- визнано недійсним Свідоцтво серії САЕ №672867 про право власності на 12/50 частини квартири АДРЕСА_2, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року;
- визнано недійсним договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_1, укладений 14.09.2012 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений 14.09.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим у реєстрі за №460.
- стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір по 110 (сто деять) грн. 24 коп. з кожного.
В іншій частині вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на 109/250 частин квартири задоволено частково:
- визнано недійсним договір дарування частини квартири від 26.12.2012 року, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 10/50 частин квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим у реєстрі за №738.
- визнано недійсним договір дарування частини квартири від 16.07.2013 року, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 12/50 частин квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим у реєстрі за №555.
- визнано за ОСОБА_2 право власності на 109/250 часток квартири №23, загальною площею 214, 9 кв.м, житл пл.. 149,3 кв.м. у будинку №8 по провулку Воронцовський в місті Одесі.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.07.2017 року (т.2, а.с.112-114) дана цивільна справа була повернута до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.
Зокрема, апеляційним судом Одеської області в ухвалі суду від 10.07.2017 року вказано, що «оскаржуване рішення суду не містить висновків щодо заявлених ОСОБА_1 12.04.2017 року (т.2 а.с.1) позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати відеокамери, які встановлені над вхідними дверима квартири в будинку №8 по провулку Воронцовський в м. Одесі, стосовно яких сторони надавали пояснення, що унеможливлює розгляд апеляційної скарги в межах, встановлених ст.303 ЦПК України».
З матеріалів справи суд вбачає, що 23.05.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, у якому з урахуванням усіх неодноразових уточнень просила, зокрема, :і зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати відеокамери, які встановлені над вхідними дверима та в коридорі загального користування комунальної квартири АДРЕСА_2.
В обґрунтування позовних вимог у частині зобовязання ОСОБА_2 демонтувати дві відеокамери, які встановлені над вхідними дверима квартири в будинку №8 по провулку Воронцовський в м. Одесі, ОСОБА_1 вказала, що у порушення положень ст. 301, 307 ЦК України відповідачкою було встановлено 2 відеокамери у коридорі загального користування та перед вхідними дверима. При цьому посилалась на те, що порушуються її права на особисте життя, оскільки зйомка без згоди на це відповідно особи не допускається, вона у свою чергу такої згоди не надавала (такі вимоги містяться у заяві від 12.04.2017 року та пояснень від 26.04.2017 року (т.2, а.с.1, 30).
У судовому засіданні 11.09.2017 року позивачка та її представник ОСОБА_11 вимоги щодо демонтування відеокамер, встановлених ОСОБА_2 над вхідними дверима на сходовому майданчику квартири АДРЕСА_3 та в коридорі загального користування вказаної комунальної квартири, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. При цьому позивачка також зазначила що про ці вимоги вона в одному з судових засідань також давала пояснення. Надали до суду фотокартки із зображенням розташування даних відеокамер. Позивачка посилалась на те, що ОСОБА_2 своїми діями з встановлення даних відеокамер та здійснюючи відео нагляд порушує її немайнові права на приватне життя. Проте, вона, ОСОБА_1, згоди на встановлення відеозйомки не надавала. Вона не бажає, щоб хтось знав, як вона виглядає, у що вдягнута та в якому виді ходить і коли.
ОСОБА_9, як представник ОСОБА_1 та як третя особа по справі, у судовому засіданні дані позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала та просила суд задовольнити. Пояснила, що одна відеокамера встановлена над загальними вхідними дверима в квартиру на сходовому майданчику квартири №23, а інша в коридорі загального користування над дверима відповідачки та направлена з оглядом на частину загального коридору. Зазначила, що існують правила встановлення відеокамер, які відповідачкою не дотримані. У свою чергу, вона і позивачка згоди на їх встановлення та зйомку також не надавала. А щодо власної безпеки відповідачка може встановити відеокамеру на коридорі таким чином, щоб вона знімала вхідні двері до її квартири, а не інших мешканців.
Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_12 (діє на підставі довіреності від 18.05.2017 року) та відповідачка ОСОБА_2 заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1... ОСОБА_2 пояснила, що дійсно встановлені ці дві камери , одна камера встановлена на вхідними дверима на сходовому майданчику в комунальній квартирі для особистої безпеки з метою охорони свого майна. Друга камера встановлена над дверима її частини квартири та лише частково зачіпає коридор загального користування. Зазначила, що дійсно дані камери встановлені без згоди інших мешканців та їх перенос для неї не має принципіальне значення. Відповідачка визнала розташування камер у відповідності до їх зображень на фотокартках, наданих ОСОБА_1 до суду.
Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення даних вимог ОСОБА_1, вважає, що з боку ОСОБА_1 це є затягуванням основного спору що стосується безпосередньо квартири.
Суд за згодою осіб, які брали участь у справі, з урахуванням вимог ч.2 ст. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Одеської міської ради, та третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які не повідомили причини своєї неявки та .
Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, вирішуючи спір суд виходять з наступного.
Статтею 32 Конституції України передбачено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У відповідності до ст. 307 ЦК України, фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.
Дане положення є суттєвою гарантією реалізації багатьох особистих немайнових прав: права на індивідуальність (ст. 300 ЦК України), права на особисте життя (ст. 301 ЦК України), права на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України), права на недоторканість ділової репутації (ст. 299 ЦК України) тощо.
Під поняттям "фото-, кіно-, теле-, чи відео зйомка" слід розуміти процес фіксації фактів на відповідний фото-, кіно-, теле-, чи відеоносій. Оскільки процес відповідної зйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичної особи, то законодавець визначає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. При цьому, законодавець виходить з того, що згода фізичної особи може виражатись як у письмовій так і в усній формі, в тому числі і шляхом конклюдентних дій. Конкретна ж форма повинна бути обумовлена обставинами, при яких провадиться відповідна зйомка. Але в будь-якому випадку, така згода на проведення фото-, кіно-, теле-, чи відео зйомки фізичної особи повинна бути отримана до моменту початку зйомки.
Необхідно зазначити, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте та сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (ч. 1 ст. 270 ЦК України).
Діяльність фізичних осіб не може порушувати особисті немайнові права; Таким чином, законодавець надає можливість захисту інтересів при будь-яких зйомках з метою захисту саме особистих немайнових прав фізичної особи, тобто цей захист пов'язаний з особистістю конкретної людини та його ставлення до вказаних вище особистих прав.
Відповідно до ст. 275 цього Кодексу фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
Право на повагу до приватного життя не може бути незахищеним ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки персональні дані відносно людини не можуть бути розповсюджені без її згоди.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України на кожну із сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Так виходячи з пояснень сторін та фотокарток, наданих позивачкою до суду, суд встановив, що у будинку №8 по провулку Воронцовський у місті Одесі ОСОБА_2 встановлено дві відеокамери: одна з яких розташована над вхідними дверима на сходовому майданчику до комунальної квартири №23, інша в коридорі загального користування вказаної комунальної квартири. Дані відеокамери були встановлені відповідачкою без згоди ОСОБА_1, що не заперечувалось та визналось сторонами.
Зважаючи на доведеність факту потрапляння вхідних дверей квартири, яка також належить і позивачки, в обзір камери, встановленої на сходовому майданчику комунальної квартири, а також обзору коридору загального користування з іншої камери, враховуючи відсутність згоди позивачки на встановлення таких камер та здійснення таким чином відео спостереження за нею та іншими співвласниками , а також з огляду на те, що змінити кут обзору камер без їх демонтажу неможливо, оскільки вони стаціонарно вмонтовані в стіни, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1.
Згідно до п.1 ч.1 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати.
У відповідності до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, дослідивши матеріали справи та текст рішення суду, суд вважає необхідним ухвалити додаткове рішення про зобов'язання ОСОБА_2 демонтувати відеокамеру, розташовану над вхідними дверима квартири АДРЕСА_3, та демонтувати відеокамеру, розташовану в коридорі загального користування комунальної квартири АДРЕСА_3.
Керуючись ст.ст.32,64 Конституції України, ст. 6, 8 Конвенції ООН про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 15, 60, 61, 169, 208, 209, 220 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 22, 275, 300, 301, 307 ЦК України, суд,
Зобовязати ОСОБА_2 демонтувати відеокамеру, розташовану над вхідними дверима квартири АДРЕСА_3, та демонтувати відеокамеру, розташовану в коридорі загального користування комунальної квартири АДРЕСА_3.
На додаткове рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя: Домусчі Л.В.