Ухвала

Іменем України

28 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації, про визнання договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_3, звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 24 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в інтересах якої діяли ОСОБА_5 та ОСОБА_6, було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідачем було придбано житловий будинок № АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вона внаслідок свого похилого віку та малограмотності, наявності проблем із зором допустила помилку в підписанні цього договору, оскільки вважала що підписує договір довічного утримання, ОСОБА_2 просила визнати договір купівлі-продажу від 24 травня 2012 року недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29 вересня 2014 року залучено до участі у справі правонаступника померлої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в якості позивача.

Справа судами розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2017 року, позов ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_3,задоволено. Визнано договір купівлі-продажу, укладений 24 травня 2012 року між ОСОБА_2 та неповнолітньою ОСОБА_4 щодо житлового будинку № АДРЕСА_1, недійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 24 травня 2012 року між ОСОБА_2 та неповнолітньою ОСОБА_4, в інтересах якої діяли ОСОБА_5 та ОСОБА_6, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продала житловий будинок № АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона внаслідок свого похилого віку та малограмотності, наявності проблем із зором допустила помилку в підписанні цього договору, оскільки вважала що підписує договір довічного утримання.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу внаслідок похилого віку та стану здоров'я, маючи на меті забезпечити себе стороннім доглядом, помилилася щодо обставин укладення правочину. При цьому суди правильно врахували те, що спірний житловий будинок був єдиним житлом ОСОБА_2, яке вона не мала наміру відчужувати за життя.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15, від 03 лютого 2016 року № 6-1364цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому суди виконали вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), на правильність судового рішення не впливають і висновків судів не спростовують.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

І.М.Фаловська