РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Бондаренко І.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності на квартиру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності на квартиру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6, посилаючись на наступне.

На початку червня 2015 року позивач винайшов квартиру для свого проживання та проживання своєї сім'ї. 14 червня 2015 року позивач уклав попередній договір зі ОСОБА_7, за умовами якого вони домовились про укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та позивач передав ОСОБА_7 600 доларів США. Але, перед укладанням самого договору купівлі-продажу, за наполяганням своєї сім'ї, вирішив оформити вказану квартиру на свою сестру, відповідача по справі ОСОБА_4, яка проживала у м.Харкові, де має власний будинок і не мала потреби в купівлі квартири у м.Сєвєродонецьку. Відповідач ОСОБА_4 надала довіреність на ім'я їхнього батька ОСОБА_8 для оформлення договору купівлі-продажу. 10 липня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, в якому продавцем квартири є ОСОБА_6, а покупцем ОСОБА_4. При цьому вказана квартири придбана за особисті кошти позивача, які він особисто передавав представнику продавця. Окрім того, позивач разом зі своєю сімєю проживає у вказаній квартирі з моменту її покупки. Відповідач ОСОБА_4 ніколи не претендувала на спірну квартиру, не вселялась, не реєструвалась в ній, не проводила ремонтні роботи та не сплачувала витрати на її утримання. Оскільки зобовязання щодо сплати грошей за придбану квартиру фактично було виконано позивачем, за рахунок коштів, належних позивачу, саме він є покупцем спірної квартири. Зазначення в оспорюваному договорі покупцем іншої особи, відповідача, є порушенням діючого законодавства. Позивач фактично не може скористатись правами власника, у звязку з чим він звернувся до суду з даним позовом в якому просить:

- визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1;

- перевести права покупця за договором купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 10 липня 2015 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований у реєстрі за № 1350 на нього ОСОБА_1;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: 93400, АДРЕСА_2, загальною площею 56,6 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 13 липня 2017 року пояснив, що гроші на купівлю спірної квартири йому подарували його батьки. Проте, так як купівля квартири коштувала більше ніж 50 тисяч гривень, то він, з метою збереження субсидії батьків, в квартирі яких він був прописаний, вирішив попросити сестру оформити купівлю квартири на себе. Гроші за спірну квартиру він віддав у липні 2015 року ОСОБА_7. Ремонт в квартирі робив тільки він, відповідачі до ремонту ніяким чином не залучалися. Більш того, ОСОБА_5 навіть ніколи не бачив цю квартиру та не був в ній.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав необґрунтованості позовної заяви, які він детально виклав у письмовому запереченні проти позову. Зокрема вказав, що позивачем не доведено походження грошових коштів на придбання квартири, в той час як єдиним доказом підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири може бути лише відповідний нотаріально посвідчений договір. В матеріалах справи відсутні докази щодо відсутності волевиявлення відповідачів стосовно продажу спірної квартири, в той час як нотаріус під час оформлення договору перевірила волевиявлення сторін.

Відповідач ОСОБА_4 надала заяву про визнання позову. В судовому засіданні 28 липня 2017 року пояснила, що в 2015 році, більш точної дати вона не памятає, до неї звернувся її брат ОСОБА_1 з приводу оформлення купівлі від її імені квартири в м. Сєвєродонецьку. Ця квартира була їй не потрібна, квартиру в дійсності купив її брат ОСОБА_1 на гроші батьків. У неї та її чоловіка на той час навіть не було коштів на купівлю квартири, вони з чоловіком ніколи не користувалися квартирою.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду неодноразово повідомлявся належним чином.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснила, що в 2014 або в 2015 році, точної дати вона не памятає, співмешканець (цивільний чоловік) її доньки ОСОБА_6 видав їй довіреність для продажу належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_3. В 2015 році ОСОБА_1 через ріелтора звязався з нею, разом із своїм батьком оглянув квартиру. Спочатку ОСОБА_1 віддав їй 600 доларів завдатку за квартиру, а потім 10400 доларів за купівлю квартири. Гроші віддавав їй тільки ОСОБА_1 перед укладенням нотаріально посвідченого договору, інші особи з приводу купівлі квартири з нею не спілкувалися. Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса був присутній батько ОСОБА_1, чому він представляв ОСОБА_10 вона не цікавилася, їй було цікаво лише продати квартиру. Для чого ОСОБА_1 ця квартира вона також не цікавилася. В день укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, приблизно після 18-00 год., в приміщенні спірної квартири вона власноручно склала розписку від 10.07.2015 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок купівлі спірної квартири.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_11 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її сином, а відповідач ОСОБА_4 є її донькою. Після продажу за 10 тисяч доларів США квартири за адресою: АДРЕСА_4, яка дісталася їй у спадок від померлої матері, вона віддала ці кошти своєму сину ОСОБА_1 для придбання квартири, адже він мав дружину і дитину, а донька ОСОБА_4 вже мала інше житло. Вони вирішили оформити купівлю квартири на ОСОБА_10 з метою збереження субсидії, у нотаріуса від імені ОСОБА_10 був присутній батько ОСОБА_10. ОСОБА_12 факсом вислав згоду на купівлю квартири, проте ОСОБА_12 або її чоловік після купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_3, ніколи там не жили, ремонт в квартирі робив ОСОБА_1.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_8 пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його сином, а відповідач ОСОБА_4 є його донькою. Після продажу його дружиною ОСОБА_11 квартири за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Танкістів, яка дісталася їй у спадок від померлої матері, вона віддала ці кошти своєму сину ОСОБА_1, адже він мав дружину і дитину, проте не мав житла. Вони вирішили оформити купівлю квартири на ОСОБА_10 з метою збереження субсидії, яка була оформлена на нього, ОСОБА_8. Вони разом з сином ОСОБА_1 оглянули квартиру, гроші за квартиру віддав ОСОБА_1. У нотаріуса від імені ОСОБА_10 був присутній він, ОСОБА_8, при цьому грошей у нотаріуса він продавцю не передавав. ОСОБА_12 дав згоду на купівлю квартири.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_9 пояснила, що вона з 2005 року працює приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу. Вона дійсно посвідчила договір від 10 липня 2015 року з приводу продажу ОСОБА_7 від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_8, квартири за адресою: АДРЕСА_3. Договір був посвідчений за наявності згоди чоловіка покупця ОСОБА_5 на покупку квартири. Дієздатність сторін та добровільність їх волевиявлення нею було перевірено. Чи проводилася передача коштів за квартиру в її присутності вона не памятає, проте вона запитала у сторін чи розрахувалися вони між собою.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З копії попереднього договору (із забезпеченням виконання зобовязань завдатком) від 14 червня 2015 року вбачається, що покупець ОСОБА_1 передав продавцю ОСОБА_7 в якості завдатку гроші в сумі 600 доларів США за продаж квартири за адресою: АДРЕСА_5. Вказаний попередній договір підписано особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_7

З розписки від 10 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_7, що діє від імені ОСОБА_6 за довіреністю, посвідченою 17.06.2015р. ОСОБА_13, нотаріусом нотаріального округу м. Ульянівськ РФ, реєстр 5-5115, отримала від ОСОБА_1 129204 грн. в якості оплати за квартиру за адресою: АДРЕСА_6, яка належить ОСОБА_6 на підставі права власності. Розписка підписана особисто ОСОБА_7, представником ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_1

Згідно із копією договору купівлі-продажу квартири від 10 липня 2015 року ОСОБА_7, що діє від імені ОСОБА_6, зобовязалася передати квартиру № 32, розташовану в будинку № 27а по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку Луганської області, у власність ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_8. Представник покупця зобовязується прийняти вказану квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму. Вказаний договір посвідчено ОСОБА_9, приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області, зареєстровано в реєстрі за № 1350. Згідно п. 10 вказаного договору, придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_4 ОСОБА_5, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 26.06.2015 року за р. № 430.

Право власності на квартиру № 32, розташовану в будинку № 27а по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку Луганської області було зареєстровано за ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2015 року.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На думку суду, вищевказане положення ЦК України означає, що будь-який правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може не відповідати внутрішній волі суб'єкта правочину. За таких обставин дії особи не можуть об'єктивно відображати її внутрішню волю. Тому в ч. 3 ст. 203 ЦК законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та, крім цього, відповідати його внутрішній волі. В разі ж підтвердження належними та допустимими доказами того, що зовнішнє волевиявлення учасника правочину не відповідало його внутрішній волі, суд може визнати такий правочин або його частину недійсними, в тому числі на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, зясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Суд зазначає, що якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Під час розгляду справи представник продавця спірної квартири ОСОБА_7 підтвердила, що в 2015 році ОСОБА_1 через ріелтора звязався з нею, разом із своїм батьком оглянув квартиру, віддав їй 600 доларів завдатку за квартиру, а потім 10400 доларів за купівлю квартири. Гроші віддавав їй тільки ОСОБА_1, інші особи з приводу купівлі квартири з нею не спілкувалися. В день укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, приблизно після 18-00 год., в приміщенні спірної квартири вона власноручно склала розписку від 10.07.2015 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок купівлі спірної квартири.

Вказані обставини додатково підтверджуються відповідною розпискою та попереднім договором, оригінали яких були оглянуті судом в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_4, яка була покупцем за спірним договором, та її батько, який був її представником під час укладення спірного договору, підтвердили, що квартиру в дійсності купив брат відповідача ОСОБА_1, гроші за квартиру сплачував також виключно ОСОБА_1.

З викладеного вбачається, що саме позивач ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 спірну квартиру за 129204 грн. Аналогічна сума також відображена в розписці від 10.07.2015 року.

Суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_5 не надав жодних доказів, які б спростовували вищевказаний висновок суду щодо сплати грошових коштів за спірну квартиру саме позивачем та придбання квартири виключно для потреб позивача. Також відповідач ОСОБА_5 не надав жодних доказів того, що він або його дружина ОСОБА_4 (яка визнає факт придбання квартири саме позивачем, виключно за гроші позивача та для потреб позивача) дійсно сплачували грошові кошти за квартиру продавцю або представнику продавця (в той час як представник продавця, для якої вирішення цієї справи не становить жодного інтересу, прямо стверджує протилежне), будь-коли користувалися квартирою, робили в квартирі будь-які ремонтні роботи, придбавали будь-які меблі або побутову техніку в квартиру, тощо.

Посилання представника ОСОБА_5 на те, що позивач в позові послався лише на ч. 1 ст. 203 ЦК України спростовуються змістом позовної заяви, в якій позивач посилається на ч. 1-3 ст. 203 ЦК України.

Посилання представника ОСОБА_5 на те, що позивачем не доведено походження грошових коштів на придбання квартири, на думку суду є неналежними, адже походження коштів на придбання квартири немає правового значення для правильного вирішення цієї справи, в той час як письмовими доказами та показаннями свідків підтверджується факт придбання квартири саме за кошти позивача та в інтересах позивача.

Також не є обґрунтованими посилання представника ОСОБА_5 на рішення ВСУ у справі № 6-20287св-07 та на те, що єдиним доказом підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири може бути лише відповідний нотаріально посвідчений договір. Спірним в цій справі є не факт укладення нотаріально посвідченого договору, а те, хто був дійсним покупцем квартири та чи наявні підстави для переведення прав покупця за договором на позивача.

Стосовно посилань представника ОСОБА_5 на те, що в матеріалах справи немає доказів щодо відсутності волевиявлення відповідачів стосовно продажу спірної квартири, в той час як нотаріус під час оформлення договору перевірила волевиявлення сторін, суд повторює, що спірним в цій справі є не факт укладення нотаріально посвідченого договору (зовнішнє волевиявлення покупця за договором), а те, хто був дійсним покупцем квартири, тобто сплатив кошти за придбання квартири в своїх інтересах, та чи наявні підстави для переведення прав покупця за договором на позивача. Отже, перевірка нотаріусом зовнішнього волевиявлення сторін не спростовує доведеності належними та допустимими доказами того факту, що в дійсності придбання квартири було здійснено за кошти та в інтересах позивача.

Посилання представника ОСОБА_5 на судову практику ВССУ у справі № 6-28824ск15 є неспроможними, адже із змісту відповідної ухвали ВССУ вбачається, що обставини у справі № 6-28824ск15 суттєво відрізняються від цієї справи.

За таких обставин, установивши, що саме позивач, а не його сестра ОСОБА_4, був покупцем спірної квартири, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

При цьому суд окремо відзначає, що спосіб захисту прав, який обрано позивачем, а саме переведення на нього прав покупця за спірним договором, є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного (невизнаного) права, характеру його порушення (невизнання) та наслідкам, спричиненим цим порушенням (невизнанням).

В постанові від 12 червня 2013 року по справі № 6-32цс13 Верховний Суд України також дійшов висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Також, суд вважає за необхідне окремо відзначити, що субєктний склад сторін у цій справі відповідає вимогам процесуального закону та змісту матеріальних правовідносин, що були предметом спору.

Зокрема, суд вважає, що належним відповідачем є особа, яка оспорює права позивача або яка має власні права та інтереси на предмет спору. Аналогічний підхід до визначення кола відповідачів у справах про визнання правочинів недійсними викладено в Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підготовленому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З огляду на суть спірних правовідносин та зміст заявлених позивачем вимог щодо визнання недійсною лише частини договору щодо покупця, будь-яке рішення у цій справі не вплинуло би на права та інтереси або майновий стан продавця за договором ОСОБА_6, адже предметом позову у цій справі є лише квартира, яка вже не належить ОСОБА_6. Крім того, ОСОБА_6 або його представник не виявили жодного процесуального інтересу до розгляду цієї справи та не оспорювали прав позивача, про захист яких він просить. Тобто, ОСОБА_6 не має власних прав та інтересів на предмет спору, а також не оспорює права позивача. Саме тому ОСОБА_6 не залучався судом до участі у цій справі в якості відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд зазначає, що представник позивача та позивач в судовому засіданні просили не стягувати судові витрати з відповідачів, у звязку із чим суд не вважає за необхідне стягувати судові витрати з відповідачів. Із урахуванням вищенаведених прохань представника позивача та самого позивача, такий порядок розподілу судових витрат відповідатиме засаді справедливості судового розгляду, а також не завдасть жодної шкоди інтересам судової гілки влади в аспекті сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності на квартиру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу квартири від 10 липня 2015 року за адресою: АДРЕСА_7.

Перевести на ОСОБА_1 права покупця за договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_7, який був посвідчений 10 липня 2015 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований у реєстрі за № 1350.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: 93400, АДРЕСА_8, загальною площею 56,6 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 18 вересня 2017 року.

Суддя Д.Б. Баронін