Справа № 357/4998/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, СВК ім. Щорса, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун Анатолій Андрійович, Яблунівська сільська рада Білоцерківського району, управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі про визнання договору купівлі-продажу та договору оренди земельної ділянки недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 18.01.2017 року є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 2,3901 гана території Яблунівської сільської ради. Однак позивач не може належно зареєструвати своє право власності на вказану земельну ділянку та володіти чи розпорядитися своїм майном, оскільки співвласник іншої частини (1/2) земельної ділянки ОСОБА_4, помиляючись щодо своєї частки у праві власності на спадкове майно, продала всю земельну ділянку ОСОБА_2, який, в свою чергу, передав дану земельну ділянку в оренду. Позивач, з посиланням на ст. 203, ст.215, ч.1. ст. 229 ЦК України, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,3901 га, що розташована на території Яблунівської сільської ради Білоцерківського району, цільове призначення - ведення сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, посвідчений 06.01.2017р., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Деруном А.А. за реєстровим №2 та визнати недійсним договір оренди вказаної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та СВК ім. Щорса, зареєстрований 07.02.2017 р. за № 18956309, стягнути з відповідачів судові витрати .

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав.

Відповідач СВК ім. Щорса в судове засідання не направив свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно

Третя особа - Яблунівська сільська рада в судове засідання не направив свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, направили суду лист де просили проводити розгляд справи за відсутності їхнього представника.

Треті особи - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А., управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі не направили в судове засідання своїх представників, про день та час розгляду справи були повідомлені належно.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду № 357/2532/16-ц від 10.05.2016 р., яке набрало законної сили 25.07.2016 р., був визначений

додатковий строк для прийняття спадщини позивачу ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5

Також, Білоцерківський міськрайонний суд рішенням від 18.01.2017 р., що набрало законної сили 30.01.2017 р., у справі № 257/10816/16-ц, вніс зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_4 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області на земельну ділянку площею 2,3901 га, (кадастровий номер НОМЕР_1), що залишилася після смерті ОСОБА_5. Суд, також, визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки площею 2,3901 га, що розташована на території Яблунівської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області, цільове призначення якої - ведення сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5. Зазначене підтверджено копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду (а.с.7-8).

Встановленим є те, що 06.01.2017 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 відчужила земельну ділянку площею 2,3901 га, (кадастровий номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.11,12).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 передав вказану земельну ділянку в оренду на 10 років орендарю СВК ім. Щорса за договором оренди від 22.01.2017р., зареєстрованого 07.02.2017 року (а.с.11).

Встановленим є те, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 06.01.2017року за яким відповідач ОСОБА_2 став власником вказаної земельної ділянки, не існувало жодних обмежень чи заборон відчуження вказаної земельної ділянки. Так, ОСОБА_4 на час продажу земельної ділянки була єдиним власником цієї спірної земельної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.03.2016 року, та її право власності на землю було належним чином зареєстровано. Дійсно, позивач ОСОБА_1 доказувала в судовому порядку своє право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,3901 га, (кадастровий номер НОМЕР_1), але вже після відчуження спірної земельної ділянки на користь відповідача ОСОБА_2, було визначено судом право власності позивача на 1/2 частину вказаної земельної ділянки.

Представник позивача в судовому засіданні, підтримуючи позов, суду пояснила, що ОСОБА_4 помилялася при укладенні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки щодо розміру своєї частки. ОСОБА_4 знала про судовий спір, про намір ОСОБА_1 отримати у спадщину 1/2 частину спірної земельної ділянки, а тому ОСОБА_4 могла розпорядитися, лише, своєю 1/2 частиною цієї земельної ділянки, а отже, договір купівлі-продажу від 06.01.2017 року має бути визнаний недійсним, і як наслідок є недійсним договір оренди цієї земельної ділянки, який уклав ОСОБА_2 з СВК ім. Щорса.

Представник відповідача ОСОБА_2, заперечуючи позов, суду пояснив, що ОСОБА_4 була громадянкою іншої держави, була обмежена часом для оформлення спадщини та розпорядження спадковою земельною ділянкою. На час придбання ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки не існувало жодних обмежень чи заборон на укладення договору купівлі-продажу землі. Позивач не була стороною правочину та безпідставно посилається на ч.1 ст. 229 ЦК України, вказуючи, що ОСОБА_4 помилялася щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні спірного договору купівлі-продажу. Ніхто не зобов'язаний був знати про майбутнє рішення суду, чи чекати оформлення позивачем своїх прав на майно.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч.1,2,3,4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як встановлено судом і вказано вище, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, стороною якого вона не була, та вважає, що продавець цієї земельної ділянки помилялася щодо своєї частки у праві власності на майно.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної

домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду наведеного є безпідставним звернення позивача до суду з даним позовом. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

В даному випадку, позивач обрала не вірний спосіб захисту свого права.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У таких відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Отже, якщо особа не була стороною оспорюваного договору і вважає себе власником майна, то права такої особи не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 203,215 ЦК України.

Таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у справах № 6-107цс12 від 07.11.2012 року, № 6-36цс11 від 03.10.2011 року, № 6-1920цс15 від 04.11.2015 року, предметом позовів у яких є визнання недійсним договору купівлі-продажу на вимогу особи, яка вважає себе власником майна й не була стороною оспорюваного договору.

А відповідно до ст.360-7 ЦПК України ці судові рішення є обов'язковими до застосування.

А тому з врахуванням наведеного вище, суд вважає такі вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права в розумінні ст.16 ЦК України, який не узгоджується з нормами діючого законодавства та суперечить правовій позиції Верховного Суду України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16,203,215,216,229, 317,328,

256, 360-7 ЦК України, ст.ст. 10,60,88,154, 209, 212-215, 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, СВК ім.. Щорса, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун Анатолій Андрійович, Яблунівська сільська рада Білоцерківського району, управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі про визнання договору купівлі-продажу та договору оренди земельної ділянки недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя О. Я. Ярмола