Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2017 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Шевельовій Я.С.

за участю позивача- Євдошиної Г.О.

за участю представника позивача- Іванової Л.М.

адвоката відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила на підставі вимог ст.ст. 386, 387 ЦК України зобов`язати останню повернути належне їй майно, а саме: телевізор марки ЛД, придбаний у червні 2010 року, вартістю 1360 грн., кондиціонер марки «Грол», придбаний у 2010 року, вартістю 2227 грн., бойлер марки «Класік»-50, вартістю 810 грн.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач вказала таке.

До укладення договору довічного утримання у 2012 році з відповідачем за власні кошти придбала кондиціонер та телевізор, які встановила у квартирі ОСОБА_3

Після заключення договору довічного утримання у 2013 році встановила у квартирі відповідача бойлер.

Рішенням суду у 2016 році договір довічного утримання розірваний, але вказане майно відповідач не повертає. Посилаючись на те, що вказане майно не є таким, що не входить до виконання умов договору довічного утримання, не подароване відповідачу, вона є власником цього майна, відповідач його утримує безпідставно, і просила про задоволення позову.

Дані позовні вимоги позивач та її представник підтримали у судовому засіданні у повному обсязі.

Відповідач до судового засідання не з`явилась, направила до суду для захисту своїх інтересів адвоката ОСОБА_1

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, вважала їх безпідставними, оскільки дане майно було подаровано ОСОБА_3 ОСОБА_2

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи № 490/4829/15-ц, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримували приятельські стосунки, які привели до заключення між ними 01.11.2012 року договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Курганською В.П. та зареєстрованого в реєстрі за №372.

До заключення умов даного договору, ОСОБА_2 встановила у квартирі ОСОБА_3 телевізор та кондиціонер.

У 2013 році також нею був встановлений бойлер.

За умовами договору позивач передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 (п.1.1 договору).

Натомість ОСОБА_2 за вказаним договором зобов'язалася довічно надавати ОСОБА_3 матеріальне забезпечення, а також усі види догляду. Догляд, що надається відчужувачу набувачем включає в себе: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечення догляду та надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування у стаціонарі, надання будь-якої іншої допомоги (прибирання квартири, у тому числі генеральне прибирання два рази на рік; прання постільної білизни та інших речей; ремонт побутової техніки, а також аудіо- відеотехніки та іншої техніки, вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку (п.2.1 договору).

Пунктами 4.5, 4.6 даного договору довічного утримання передбачалось, що у випадках, не передбачених даним Договором, сторони керуються чинним законодавством, та відповідальність сторін встановлюється згідно з чинним законодавством.

За загальними поняттями предметами домашнього вжитку є предмети, речі, які мають широке використання та застосування.

У цивільному кодексі України відсутнє єдине законодавче визначення поняття «предметів домашньої обстановки». Навіть у класифікації речей, цей вид майна не вказується. Аналіз судової практики свідчить, що вирішальним критерієм для віднесення тих чи інших речей до предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку є їхнє використання з метою задоволення власних повсякденних побутових потреб: меблі, посуд, білизна, килими, тощо. Отже, віднесення речей до предметів домашньої обстановки та вжитку повинно визначатися їх використанням для повсякденних побутових потреб, причому факт використання має принципове значення - майно має використовуватися, а не просто призначатися для використання.

Виходячи із загального поняття побутової техніки - це техніка, яка використовується у побуті, призначається для полегшення домашніх робіт, створення комфорту у повсякденному житті людини. Класифікується за значимістю (необхідна, бажана, можна обійтись), за розмірами мала побутова техніка і велика побутова техніка), цільовим призначенням, тощо.

Наказом Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України № 306 від 30.09.1996 року, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.1996 року за № 603/1628 був затверджений Перелік видів виробів, які віднесено до складної побутової техніки.

За даним переліком до виробів складної побутової техніки віднесено товари народного споживання, на які комплектом технічної документації передбачено гарантійний термін експлуатації, та які складаються з вузлів, блоків, комплектуючих виробів, що мають технічні характеристики, перевірка яких потребує певної кваліфікації обслуговуючого персоналу та застосування вимірювальної апаратури, а також вимагають особливих умов експлуатації.

Так, згідно розділу 1 п.п.1.1- це телевізійна апаратура, за розділом 3 п.п.3.1,3.6- нагрівальні прилади (бойлер), машини та прилади для підтримання мікроклімату у приміщеннях (кондиціонер).

Дане положення діяло до 17.03.2015 року.

Виходячи із вище викладеного, суд приходить до висновку, що телевізор, кондиціонер, бойлер не є такими, що відноситься до поняття «забезпечення предметами домашнього вжитку» у даному випадку щодо відносин, які склалися між даними сторонами.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб`єктом- відповідачем, встановлюють розмір завданої шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Частиною 3 ст. 61ЦПК України, передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи із даної норми права, обставини, встановлені судовим рішенням зазначаються в тексті судового рішення і перераховуються ті обставини, які суд бере за основу при задоволенні або відмові у задоволенні позовних вимог, а тому суд звертає особливу увагу при аналізі рішення суду на встановлені судом обставини, а не тільки на резолютивну частину рішення суду.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 17.02.2016 року був задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання , та відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання. При цьому, рішення Центрального суду від 17.02.2015 року, яким позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання задоволені частково, з розірванням цього договору - скасовано.

За змістом вказаного рішення, колегія суддів не погодилась з висновком місцевого суду про те, що набувач добросовісно виконувала взяті на себе за договором довічного утримання обов`язки.

За змістом позовної заяви ОСОБА_2 та її пояснень в суді першої та апеляційної інстанції вбачається, що з самого початку укладення договору довічного утримання з ОСОБА_6 у неї не склалися довірливі відносини, а починаючи з березня 2015 року вона взагалі не виконувала обов`язків щодо догляду та надання матеріальної допомоги, оскільки відчужував відмовилася від отримання від неї допомоги. З березня 2015 року по вересень 2015 року відповідачка сподівалась на примирення між нею та відчужувачем, ніяких спроб щодо виконання обов`язків та договором увесь цей час не сприймала. Крім того, належних доказів на підтвердження того,що саме відчужував не допускає її до квартири матеріали справи не містять. Наведене свідчить про неналежне виконання набувачем своїх обов`язків щодо договору довічного утримання.

За такого, знаходження майна, вказаного вище, у квартирі ОСОБА_3 не пов`язане з умовами виконання договору довічного утримання.

За приписами ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За такого, оскільки сторонами при розгляді справи не оспорювалось належність телевізора, кондиціонеру та бойлеру саме ОСОБА_2, то ця обставина є встановленою.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірливої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном ( ст. 316 ЦК України ).

При цьому власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, та на його зміст не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна ( ст. 317 ЦК України ).

За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна відокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

- набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

- набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, не можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин ( таке відповідає правовій позиції ВСУ у справі за № 6-3090 цс15 від 02.03.2016 року).

За такого, майно, яке належить ОСОБА_2 підлягає поверненню ОСОБА_6 на підставі вимог ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, а позовні вимоги - задоволенню.

Оскільки наявність майна не оспорюється представником відповідача, то, на підставі ст. 1213 ч.ч.1, 2 ЦК України, вказане майно підлягає поверненню в натурі.

У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Основу формальної істини у цивільному судочинстві складають факти, указані сторонами, суд може використати тільки ті докази, які були подані сторонами, та які мають ознаки належності та допустимості.

Виходячи із вимог ст. 214 ч.1 п.п.1.3,4 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За такого, суд вважає, що позивач довів обставини, на які посилався, однак не правильно вказав правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, тому суд не виходить в даному випадку за межі пред`явлених вимог.

Доводи адвоката відповідача не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Заперечення ОСОБА_3 є суперечливими.

Так, при розгляді справи № 490/4829/15-ц, вона вказувала на те, що телевізор та кондиціонер ОСОБА_2 привезла до її квартири до заключення договору довічного утримання та не входять до будь-яких договірних відносин між ними та було її власним волевиявленням, а бойлер є таким, що на підставі ст. 756 ЦК України поверненню не підлягає.

За такого, посилання на наявність отримання цих речей в дар суперечить матеріалам справи та правовому змісту договору дарування, передбаченому ст. 717 ЦК України.

Окрім того, ніякими доказами наявність договору дарування представник відповідача не надав.

В порядку ст. 88 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають, оскільки відповідач є інвалідом 2 групи.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 телевізор марки ЛД, кондиціонер марки ГРОЛ, бойлер марки «Класік» -50.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 294 - 296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова