АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1768/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Діденко Т. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівВасиленко Л. І., Карпенко О. В.
при секретаріПавроз Т. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, відшкодування моральної і матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

19 грудня 2016 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, відшкодування моральної і матеріальної шкоди.

Позивач ОСОБА_6 як на підставу своїх вимог посилається, що у 1995 році рішенням виконавчого комітету Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ОСОБА_6 була виділена під цільове призначення земельна ділянка площею 0,25 га, а рішенням сесії Лукашівської сільської ради у 2015 році йому був наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Виїздом працівників Монастирищенського відділу (управління) Держгеокадастру України в Черкаській області до домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 Монастирищенського району Черкаської області, були встановлені в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки, наданої раніше у користування, а також виконаний графічний план меж земельної ділянки. Графічні плани природних меж, що розділяють його і ОСОБА_7 земельні ділянки, зазнали, на його переконання, суттєвих змін і не співпадають у конфігурації на графічних планах і в метражах. Дана обставина стала для нього перешкодою щодо оформлення проекту землеустрою, а також неможливості працівниками Монастирищенських районних електромереж ПАТ «Черкасиобленерго» перенести кінцеву опору ЛЕП, яка розташована у створі воріт (хвіртки) домоволодіння по АДРЕСА_1 у протилежний бік, що стала перешкодою у вільному доступі до нього.

Крім того, відповідач ОСОБА_7 стверджувала про те, що декоративне дерево (берест), що росло на виділеній йому земельній ділянці орієнтовно 70 років, належало саме їй, а тому відповідач мала право зрізати дерево. Позивач вважає, що вказане додатково підтверджує той факт, що відповідач не визнає його проекту землеустрою і фактично претендує на частину виділеної йому земельної ділянки. Проте, зазначає позивач, твердження відповідача базуються на припущеннях і здогадках, оскільки за висновком комісії, у зв`язку із знищенням чи незбереженням нею межових знаків, а також у зв`язку з відсутністю інших зовнішніх ознак, які б вказували на належність даної частини ділянки саме їй, встановити цю належність саме їй не є можливим до відновлення межових знаків при умові його погодження із ними. Комісія, утворена виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради, здійснюючи свої повноваження відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 158 ЗК України і ст.17 ЦК України, виконала свою роль і прийняла відповідне рішення. В подальшому відповідач ОСОБА_7 в категоричній формі відмовилася від взятих на себе зобов`язань і повідомила про те, щоб за його ініціативою (позивача) даний спір був вирішений в судовому порядку.

Позивач ОСОБА_6 просив суд визнати правочин у формі державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним і як такого, що був апріорі спрямованний на порушення його ж (позивача) конституційних прав, на пошкодження і незаконне заволодіння його майном, створення додаткових незручностей; зобов`язати відповідача ОСОБА_7 відшкодувати завдану майнову шкоду, пов`язану із знищенням декоративного дерева (берест) у розмірі 8 тис. гривень; відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 5 тис. гривень; викорчувати залишки зрізаного дерева і утилізувати його шляхом вивезення з території домоволодіння по АДРЕСА_1 Монастирищенського району.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 липня 2017 року в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, відшкодування моральної і матеріальної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 оскаржив рішення в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що винесене рішення є замовним, упередженим і необґрунтованим, прийняте судом на припущеннях, керуючись суб'єктивною думкою, винесене з порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт посилається, що ухвалене рішення суперечить матеріалам справи, що суд не взяв до уваги надані ним документи, не встановив на чиїй території росло дерево, зрізане відповідачем. Апелянт ОСОБА_6 просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 липня 2017 року - скасувати, направити справу на новий розгляд іншому складу суду. Також просить розгляд апеляційної скарги провести за його відсутності, без участі апелянта.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, пославшись, що позивач не надав суду доказів, які б підтвердили правомірність його вимог, не довів факту заподіяння йому відповідачем матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", вказано, що виходячи з положень статей 8, 124.Конституції, статей 26, 30, 87, 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143, 144, 145, 146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № НОМЕР_1, який видано на підставі договору дарування від 21.05.2004 № 1146 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2005 № 3150, і зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за № 04, ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,4264 га, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 Монастирищенського району Черкаської області (а.с.11).

Згідно даних листа Лукашівської сільської ради Монастирищенського району № 88 від 11.11.2016 року у відповідь на заяву ОСОБА_6 від 07.11.2016 року (вх.№ 6, 8) була створена комісія, яка 07.11.2016 року о 14.30 год. прибула на вказане ОСОБА_6 місце події для врегулювання спору, що виник, про що було складено відповідний акт від 11.11.2016 (а.с.12).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи відповідно до копії заяви від 05.09.1995 року ОСОБА_6 звернувся до виконкому Лукашівської сільської ради Монастирищенського району з проханням виділити йому земельну ділянку під будівництво житла (а. с. 64).

Відповідно даних архівного витягу з рішення № 27 від 19.10.1995 року виконавчого комітету Лукашівської сільської ради народних депутатів Монастирищенського району «Про розгляд заяв громадян» було задоволено заяву ОСОБА_6 на виділення йому присадибної ділянки землі розміром 0,25 га і надано дозвіл на будівництво житлового будинку і господарських споруд (а.с.65).

Акт встановлення, узгодження в натурі (на місцевості) зовнішніх меж землеволодіння гр. ОСОБА_6 підписаний виключно ним - позивачем та виконавцем, підписи ж суміжних землекористувачів відсутні (а. с.68), що підтверджує непогодження меж земельної ділянки ОСОБА_6 із суміжними землекористувачами.

Згідно рішення № 30 - 4/ VI від 29.09. 2015 року ОСОБА_6 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області в АДРЕСА_1. На ОСОБА_6 покладений обов'язок у місячний термін звернутися до суб'єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою згідно із законом, для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а також його погодження у порядку, встановленому ст. 186 Земельного Кодексу України, даний проект подати до Лукашівської сільської ради для його затвердження та передачі земельної ділянки у власність (а.с.70).

Із наданих суду ксерокопій 11 фото, які за поясненнями позивача ОСОБА_6 виконані ним, із написів на звороті ксерокопій 10 фото не вбачається порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_7 (а. с.69, 121-130).

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції , що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав саме відповідачем ОСОБА_7, оскільки, звертаючись до суду з позовними вимогами щодо визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, позивач не надав доказів з яких підстав підлягає визнанню недійсним державний акт відповідача, при цьому ним не оскаржується рішення органу, на підставі якого виданого державний акт, що взаємопов'язано.

Слід зазначити, що в тексті позовної заяви та в своїх поясненнях ОСОБА_6 вказав, що на його переконання графічні плани природних меж, що розділяють його і ОСОБА_7 земельні ділянки, зазнали суттєвих змін і не співпадають у конфігурації на графічних планах і в метражах. Проте, позивач не надав суду доказів цього, як і не надав доказів того, що дерево, яке зрізала відповідач ОСОБА_7 росло не на межі, а на земельній ділянці, яка перебуває у його користуванні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.3 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Згідно до ч.1, 2 ст. 109 Земельного кодексу України дерева, які стоять на межі суміжних земельних ділянок, а також плоди цих дерев належать власникам цих ділянок у рівних частинах, кожен із сусідів має право вимагати ліквідувати дерева, які стоять на спільній межі. Витрати на ліквідацію цих дерев покладаються на сусідів у рівних частинах.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ні суду першої , ні суду апеляційної інстанції не надані докази порушень діючого законодавства при набутті відповідачем ОСОБА_7 права власності на земельну ділянку площею 0,4264 га, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 Монастирищенського району Черкаської області, та перебуває у її власності на підставі державного акту ЯБ № НОМЕР_1 і є суміжною із земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні позивача.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, не спростовують, висновків суду першої інстанції, який дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача та обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог позивача.

Доводи апелянта зводяться до його пояснення та бачення виниклого спору лише з боку позивача ОСОБА_6, без належної оцінки доказів, на які посилається суд в рішенні.

Інших доводів, які б слугували підставою для скасування рішення апеляційна скарга не містить відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, тому у колегії суддів відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта, що згідно чинного процесуального законодавства у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду, оскільки таких підстав ЦПК України не передбачає після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Враховуючи належність, допустимість, достовірність зібраних та досліджених в ході судового розгляду справи доказів, їх достатній і взаємний зв'язок в сукупності, а також, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний і процесуальний закон та ухвалено законне, обґрунтоване і справедливе рішення, яке слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, відшкодування моральної та матеріальної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів

Головуючий :

Судді :