РІШЕННЯ

іменем україни

06 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Запорізького міського голови Буряка ВолодимираВікторовича, Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», Запорізької міської ради, третя особа - Департамент охорони здоровʼя Запорізької міської ради, про визнання незаконним та скасування розпорядження Запорізького міського голови про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суд з позовом до Запорізького міського голови Буряка В.В., Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», Запорізької міської ради, третя особа - Департамент охорони здоров'я Запорізької міської ради, про визнання незаконним та скасування розпорядження Запорізького міського голови про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Розпорядженням Запорізького міського голови № 2134к/тр від 30 жовтня 2015 року його було призначено головним лікарем Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» на період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року та укладено відповідний контракт.

23 серпня 2016 року Розпорядженням Запорізького міського голови №2268к/тр позивача звільнено з займаної посади головного лікаря КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», згідно п. 8 ст. 36 КЗпП, достроково розірвавши контракт.

Вказане звільнення вважає незаконним з наступних підстав.

Відповідно до змісту оскаржуваного розпорядження позивача було звільнено за порушення передбаченого законодавством порядку передачі в оренду майна, закріпленого за установою, частина 9 пункту 25 трудового контракту від 30 жовтня 2015 року, (ухилення від укладення договору оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1, згідно з переможцем конкурсу ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія»).

Порядок передачі в оренду об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя визначений відповідним положенням, затвердженим Рішенням міської ради від 27 квітня 2012 року № 42.

Відповідно до п. п. 5 п. 5 Розділу II Контракту керівник установи зобов'язується забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за установою майна з метою належного виконання установою покладених на нього завдань, задоволення соціально - побутових потреб працівників.

Відповідно до Розділу 5 Положення № 42 від 27 квітня 2012 року підставою для відмови в укладанні договору оренди, крім прямо передбачених нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», є наявність інформації, яка надійшла від суб'єктів права комунальної власності щодо необхідності використання об'єктів для власних потреб.

04 листопада 2015 року ним було направлено лист № 01-9/1898 на ім'я першого заступника міського голови м. Запоріжжя з питань діяльності виконавчих органів влади. Даним листом установа просила скасувати результати конкурсу на право оренди нежитлового приміщення, оскільки, при вирішенні питання про передачу в оренду вказаного майна лікарнею надано дозвіл на передачу приміщення в оренду для розміщення аптечного пункту. Натомість ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія» планує розмістити у приміщенні ще і лабораторію. Окрім цього, у установи виникла необхідність у використанні даного приміщення для власних потреб.

У подальшому Листом від 28 січня 2016 року № 91/01-9 Управлінню з питань охорони здоров'я Запорізької міської ради повідомлено про порушення, що мали місце при проведенні конкурсу та про намір КУ «МКЛЕШМД» оспорити рішення комісії у судовому порядку.

З метою реалізації конституційного права на судовий захист своїх прав і законних інтересів 09 лютого 2016 року КУ «МКЛЕШМД» звернулося з адміністративним позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про скасування рішення конкурсної комісії.

За результатами розгляду адміністративного позову постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року по справі № 335/1507/16-а КУ «МКЛЕШМІ відмовлено в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року по справі № 2- а/33 5/78/2016 КУ «МКЛЕШМД» відмовлено в задоволенні апеляційної скарги.

Після отримання повного тексту ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративний суду від 06 липня 2016 року КУ «МКЛЕШМД» направлено повідомлення про намір підписання договору оренди, а 16 серпня 2016 року між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, КУ «МКЛЕШМД» та ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія» укладено договір оренди нерухомого майна - нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тавтєлєвим A.B.

Тобто, договір оренди був укладений за 7 днів до підписання оскаржуваного розпорядження.

Строк підписання договорів оренди Положенням про порядок передачі в оренду об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя не встановлений.

За відсутності встановленого контракту та законом строку не може бути відповідальності за його порушення.

Оскільки позивач діяв в межах наданих йому повноважень він не допускав порушення порядку передачі в оренду майна, закріпленого за установою.

Зазначена в оскаржуваному розпорядженні підстава звільнення не відповідає умовам контракту.

Запорізький міський голова під час звільнення позивача допустив порушення п. 8 ст. 36, ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Враховуючи незаконність звільнення позивача, він просив поновити його на посаді головного лікаря Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя».

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач був незаконно звільнений 23 серпня 2016 року, а тому станом на день ухвалення рішення судом 20 грудня 2016 року час вимушеного прогулу становить 83 дні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 62 409,36 грн.

Внаслідок незаконного звільнення, затримки з розрахунком заробітної плати позивачу була заподіяна значна моральна шкода.

Звільнення призвело до значної особистої дезорієнтації, порушення і втрати нормальних життєвих зв'язків. Внаслідок безпідставних звинувачень у порушенні трудового законодавства, демонстративно жорстокого звільнення, цькування через підконтрольні міській влади медіа-ресурси, авторитет позивача, ділова репутація і престиж були нанівець втрачені і зганьблені. Незаконне звільнення призвело до порушення нормального існування в суспільстві.

За 32 роки своєї безперервної професійної діяльності позивач жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Замість дисциплінарних стягнень позивача неодноразово нагороджували.

В результаті незаконного звільнення він відчував і продовжує відчувати сильний емоційний стрес, наслідками якого стала повна втрата сну на тривалий час, постійні головні болі, стан тривожності, підвищена нервозність, слабкість та депресія.

Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 1 000 000 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати незаконним та скасувати Розпорядження Запорізького міського голови № 2268к/тр від 23 серпня 2016 про звільнення з посади головного лікаря Комунальна установа «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», поновити на зазначеній посаді, стягнути на свою на користь з Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 62 409,36 грн, стягнути на свою користь з Запорізького міського голови моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн, стягнути на свою користь з відповідачів солідарно усі судові витрати по справі, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати, моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Запорізького міського голови № 2268к/ від 23 серпня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади головного лікаря КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного лікаря КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя». Стягнуто з КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 серпня 2016 року по 20 грудня 2016 року у сумі 62 409,36 грн.

Стягнуто з Запорізького міського голови Буряка В.В. на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 на посаді головного лікаря КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що хоча з боку позивача і був порушений порядок (строк) укладення договору оренди, що є підставою для дострокового розірвання контракту, однак на час звільнення, зазначена підстава відпала у зв'язку з підписанням позивачем договору оренди, а тому суд першої інстанції прийшов до висновків про незаконність звільнення позивача, його поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацією моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що сам факт підписання позивачем договору оренди не може слугувати підставою для неправомірності звільнення, оскільки позивача було звільнено за допущене тривале неправомірне порушення порядку передачі в оренду майна, яке передувало підписанню договору оренди.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 12 січня 2012 року ОСОБА_3 займав посаду головного лікаря Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої допомоги міста Запоріжжя».

У відповідності до діючого законодавства при призначенні на посаду з ним було укладено контракт, який в подальшому продовжувався.

Розпорядженням Запорізького міського голови № 2134к/тр від 30 жовтня 2015 року. позивача вдруге було призначено на посаду головного лікаря КУ «МКЛЕШМД» та укладено відповідний контракт строком дії 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

23 серпня 2016 року розпорядженням Запорізького міського голови № 2268к/тр позивача було звільнено з займаної посади головного лікаря КУ «МКЛЕШМД» згідно п. 8 ст. 36 КЗпП за порушення передбаченого законодавством порядку передачі в оренду майна закріпленого за установою - п.п.9 п.25 розділу V Контракту.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії права, обов'язки і відповідальність сторін ( у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

В Розпорядженні від 23 серпня 2016 року про дострокове розірвання Контракту зазначена підстава звільнення: за порушення передбаченого законодавством порядку передачі в оренду майна, закріпленого за установою - ч.9 п.25 трудового контракту від 30 жовтня 2015 року.

Припинення Контракту до закінчення терміну його дії передбачено п. 25. Відповідно до п. 25 Керівник може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи органу управління майном до закінчення терміну його дії, зокрема ч. 9 - у разі порушення передбаченого законодавством порядку передачі в оренду майна, закріпленого за установою.

Таким чином, до закінчення терміну дії контракту ОСОБА_3 міг бути звільнений з підстав, зазначених в п. 25 вказаного Контракту.

Звільненню позивача з посади передували дії останнього щодо відмови виконати свої обов'язки як представника балансоутримувача комунального майна, що перебуває на балансі КУ «МКЛЕШМД», в укладенні договору оренди нежитлового приміщення №93 з переможцем конкурсу на право оренди ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія».

Згідно з п. 2, та пп. 5, 6 п. 6 контракту ОСОБА_3 зобов'язується забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за установою майна з метою належного виконання установою покладених на нього завдань; укладати договори оренди відповідно до законодавства.

Розділом V Контракту з головним лікарем комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» від 30 жовтня 2015 року передбачені додаткові підстави дострокового розірвання контракту з керівником названої комунальної установи, серед яких є така підстава, як порушення передбаченого законодавством порядку передачі в оренду майна, закріпленого за установою.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до Управління з питань охорони здоров'я Запорізької міськради та першого заступника міського голови м. Запоріжжя з питань діяльності виконавчих органів влади з листами щодо необхідності використання приміщення, яке планувалося передати в оренду для власних потреб.

Відповідно до Розділу 5 Положення про порядок передачі в оренду об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 27 квітня 2012 року № 42, однією з підстав для відмови в укладанні договору оренди, крім прямо передбачених нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», є наявність інформації, яка надійшла від суб'єктів права комунальної власності (бюджетних установ, закладів, організацій, комунальних підприємств), щодо необхідності використання об'єктів для власних потреб.

16 серпня 2016 року позивачем в особі ОСОБА_3 був підписаний договір оренди нежитлового приміщення з переможцем конкурсу ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія».

23 серпня 2016 року позивача було звільнено за «порушення передбаченого законодавством порядку передачі в оренду майна, закріпленого за установою, - частина 9 пункту 25 трудового контракту від 30 жовтня 2015 року, (ухилення від укладення договору оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1 згідно з переможцем конкурсу ТОВ «Запорізька фармацевтична компанія»)».

Проте, з дати підписання договору оренди 16 серпня 2016 року по дату звільнення 23 серпня 2016 року відповідачами не встановлено, не зафіксовано жодного порушення умов контракту позивачем, порушення умов контракту не існувало на момент звільнення, що вбачається з матеріалів справи.

З договору оренди № 29/16 від 16 серпня 2016 pоку, акту прийому-передачі від 16 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 16 серпня 2016 року виконав умову контракту, передбачену п. 20 ч. 6 глави 2, а тому 23 серпня 2016 року відсутні були підстави для розірвання з ним вищезазначеного контракту.

У разі порушення умов контракту позивачем до 16 серпня 2016 року, відповідач мав би розірвати контракт до 16 серпня 2016 року.

Згідно пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору, а його розірвання з підстав передбачених контрактом, які не містять ознак дисциплінарного порушення, не є дисциплінарним стягненням, а тому положення статті 149 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.

Якщо підстави розірвання контракту з працівником не пов'язані з його винною поведінкою (не містять ознак дисциплінарного проступку), то порядок накладення дисциплінарних стягнень, передбачений ст. ст. 147-149 КЗпП України, до них не застосовується. І навпаки, якщо дострокове розірвання контракту пов'язано з винною поведінкою працівника, то в таких випадках роботодавцеві слід дотримуватися передбаченої трудовим законодавством процедури здійснення дисциплінарних звільнень.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування Розпорядження Запорізького міського голови № 2268к/тр від 23 серпня 2016 рокупро звільнення ОСОБА_3 з посади головного лікаря Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя» та поновлення його на посаді головного лікаря Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», оскільки у діях головного лікаря Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя»ОСОБА_3 відсутня протиправність, тобто порушення встановлених законодавством норм, як елемент об'єктивної сторони дисциплінарного проступку.)

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивач був незаконно звільнений 23 серпня 2016 року, а тому станом на день ухвалення рішення судом 20 грудня 2016 року час вимушеного прогулу становить 83 дні.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (Постанова КМУ від 08 лютого 1995 року № 100) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин)

Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. З п. 2 Порядку).

Сума заробітної плати позивача за останні два місяці становить 30 829,01 коп., кількість робочих днів у червні та липні - 41. Середньоденна заробітна плата становить 751 грн. 92 коп. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 62 409,36 грн. Сторонами вказана сума не оспорюється.

Судоверішення першої інстанції в зазначеній частині ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у цій частині немає.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Водночас, при вирішені спору суд першої інстанції дійшов висновку про те, що внаслідок незаконного звільнення, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка стягнута з Запорізького міського голови Буряка В.В. на користь ОСОБА_3 в розмірі 1 000 грн.

Проте з таким висновком суду першої інстанції в частині стягнення з Запорізького міського голови на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1 000 грн погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до положень ст. ст. 4, 10, 60 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

На зазначені вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, не визначив правильно відповідача щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди та всупереч вимогам ст. 30 ЦПК Україниухвалили рішення на користь неналежного відповідача у справі.

Крім того, вказані порушення процесуального закону нерозривно пов'язані із порушеннями норм матеріального права, наслідком яких є застосування судами закону, що не підлягав застосуванню та неправильне вирішення спору.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Запорізького міського голови на користь позивача моральної шкодив розмірі 1 000 грн підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

За таких обставин рішення апеляційної інстанції підлягає скасуванню та рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до ст. 341 ЦПК України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись п. 5. ч. 1 ст. 336, ст. ст. 341, 344, 346 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2016 рокускасувати в частині стягнення з Запорізького міського голови Буряка Володимира Вікторовича на користь ОСОБА_3моральну шкоду в розмірі 1 000 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Запорізького міського голови Буряка Володимира Вікторовича, Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя», Запорізької міської ради, третя особа - Департамент охорони здоровʼя Запорізької міської ради, про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2016 року залишити в силі.

Рішення оскарженню не підлягає.

ГоловуючийТ.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова