АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що 21.03.2006 р. вона спільно з ОСОБА_5 у рівних частках (по Ѕ кожна) придбала квартиру АДРЕСА_1.

Починаючи з 2009 р. ОСОБА_5 почала поводити себе агресивно щодо неї, а згодом їй стало відомо, що вона страждає хронічним психічним захворюванням, проходила стаціонарне лікування у Київській міській психоневрологічній лікарні № 1.

Відповідно до акту стаціонарної комісійної судово-психіатричної експертизи № 269 від 13.07.2010 р. ОСОБА_5 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у стані загострення хронічного психічного захворювання.

В подальшому їй стало відомо, що відповідно до договору дарування частки квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_6 подарувала належну їй на праві власності частку квартири - 1/6 частини квартири ОСОБА_2 та 1/3 частини ОСОБА_3

Справа №755/16940/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9430/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Посилаючись на те, що на момент вчинення правочину ОСОБА_9 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також на те, що укладенням зазначеного договору дарування порушено її права, зокрема створює істотне погіршення умов проживання її, як інваліда ІІ групи у малогабаритній квартирі; обмеження її права власності на Ѕ квартири, оскільки вона має побоювання, що нові співвласники переселять її у прохідну кімнату загального користування, просила суд визнати договір дарування частки квартири АДРЕСА_2, посвідчений 22.09.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., за реєстровим № 3353, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 недійсним, також скасувати рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Боцко Л.Л. за індексним № 31524730 від 22.09.2016 р. про державну реєстрацію прав власності ОСОБА_3, та ОСОБА_2 на частки квартири АДРЕСА_2

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.07.2017 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.07.2017 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., ОСОБА_5 про скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вказувала на те, що суд не урахував роз'яснень викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення» відповідно до якого правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Зазначала, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 не належить до кола осіб, які відповідно до ст. 225 ЦК України мають право оспорювати правочин з підстав його недійсності, суперечить роз'ясненням викладеним у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.09.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом якого у разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК України відповідно до частини другої стаття 35 ЦПК України залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним всіх співвласників.

Крім того висновок суду першої інстанції суперечить нормам ч. 3 ст. 215 ЦПК України та ч. 5 ст. 216 ЦПК України за змістом яких вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

ОСОБА_3 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 21.03.2006 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбали у ОСОБА_12 в рівних частках кожна квартиру АДРЕСА_3.

30.11.2007 р. право власності на зазначену квартиру було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстровій книзі № 1571-15, за реєстровим № 1572.

Відповідно до наявного у матеріалах справи висновку стаціонарної комісійної судово-психіатричної експертизи № 269 від 13.07.2010 р. ОСОБА_5 проявляє ознаки хронічного психічного захворювання - шизофренії параноїчної, і по своєму психічному стану здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, хоча наявний у неї психічний розлад істотно впливає на цю здатність.

Згідно довідки № 910/1674/ від 27.07.2011 р. Київської міської клінічної психоневрологічної лікарня № 1 ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи безстроково, страждає хронічним психічним захворюванням з 1976 р., неодноразово лікувалась стаціонарно. Останній раз з 03.10.2009 р. по 12.11.2009 р. за результатами якого їй рекомендовано спостереження дільничного психіатра ПНД, підтримуюче та протирецедивне лікування.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності убачається, що 26.07.2013 р. державним реєстратором реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Соколянським Д.В. зареєстровано за ОСОБА_5 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

22.09.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л. посвідчено договір дарування частки квартири, за яким ОСОБА_5 передала ОСОБА_2, ОСОБА_3 в дар, а обдаровані безоплатно прийняли у власність 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 в таких частках: ОСОБА_2 прийняв у власність 1/6 частку квартири, а ОСОБА_3 - 1/3 частку квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 225 ЦК України визначено обмежене коло осіб, наділених правом звертатись із зазначеним позовом, а позивач не належить до даного кола осіб.

Також зазначив, що оскільки вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за № 31524730 від 22.09.2016 р. про державну реєстрацію прав власності є похідними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

З пояснень наданих приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бойко Л.Л. убачається, що ОСОБА_5 перед укладенням договору дарування зверталася до неї за консультаціями з приводу посвідчення договорів, зокрема і договору дарування, з'ясовувала правові наслідки його вчинення, умови та обов'язками сторін, що виникають внаслідок укладення такого договору.

Перед нотаріальним посвідченням договору дарування частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат», глав 4, 5 та 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вона переконалась в тому, що ОСОБА_5 правильно усвідомлює значення договору дарування, перевірила її дійсні наміри та обсяг цивільної дієздатності.

Зазначене не суперечить акту стаціонарної комісійної судово-психіатричної експертизи № 269 від 13.07.2010 р. де зазначено, що ОСОБА_5 проявляє ознаки хронічного психічного захворювання - шизофренії параноїчної, і по своєму психічному стану здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, хоча наявний у неї психічний розлад істотно впливає на цю здатність.

Таким чином, на момент укладення договору дарування частки квартири ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх та могла керувати ними.

За змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в різі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Зазначена норма ЦК України є спеціальною для правовідносин, що виникли між сторонами, чітко встановлює коло осіб, які мають право на звернення з позовом про визнання договору дарування недійсним, саме з підстав укладення його особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 виходячи з положень ч. 1 ст. 225 ЦК України, ураховуючи ще й ту обставину, що ОСОБА_5 не визнана у встановленому законом порядку недієздатною чи такою, що на момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Правильність висновків суду першої інстанції в цій частині доводи апеляційної скарги не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не урахував роз'яснень викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення, та положень ч. 3 ст. 215 ЦПК України та ч. 5 ст. 216 ЦПК України за змістом яких вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено є непереконливими з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Зі змісту цих статей убачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Таким чином, коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи.

Аналізуючи наведене, ОСОБА_1 у даному конкретному випадку не є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки укладеним договором дарування ОСОБА_5 не порушила її права, а посилання на можливе обмеження її права користування належною їй часткою квартири новими співвласниками іншої частки, є лише її припущенням.

Такі доводи не можуть бути взагалі прийняті до уваги огляду на положення ст.ст. 319, 321 ЦК України за змістом яких право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

ОСОБА_5, будучи особою наділеною необхідним обсягом цивільної дієздатності та правоздатності, діючи на власний розсуд, подарувала свою частку квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В суді апеляційної інстанції вона підтвердила дійсність своїх намірів, які відповідають її внутрішньому волевиявленню та спрямовані на настання реальних наслідків.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: