Справа № 426/8631/17
РІШЕННЯ
іменем України
20 вересня 2017 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Скрипника С.М.,

при секретарі Брайловській М.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Зубенка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сватове, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого дії представник ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» про поновлення на роботі, скасування наказу та стягненню заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:
ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в інтересах якого діє представник ОСОБА_1 , позов обґрунтований тим, що позивач ОСОБА_2 прийнятий відповідачем в екстракційний цех олійно екстракційного виробництва пресувальником формувальником харчової продукції (підмінним). В трудовій книжці позивача внесено запис про те, що 28.11.2016 року наказом № 2013-к від 28.11.2016 р. він звільнений за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Трудова книжка позивачу відповідачем вручена особисто 26.04.2017 року. Наказ про звільнення являється незаконним, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом за захистом його порушених прав.

Так, позивач у відповідності з наказом № 310 від 28.10.2016 р. командира військової частини польової пошти № НОМЕР_1 зарахований до списку особового складу військової частини польової пошти НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків у відповідності з укладеним контрактом строком на три роки з 28.10.2016 по 28.10.2019. Позивачу видано 16.02.2017 р. посвідчення безстрокове серії НОМЕР_2 , яке дійсне на всій території України. Воно дає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року № 15/2015, затвердженим ЗУ від 15.01.2015 р. № 113 VIIз метою підтримання бойової та мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, який гарантує адекватне реагування на погрози національної безпеки держави, оголошена часткова мобілізація. У відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу по призиву, в зв`язку з мобілізацією на особливий період або прийняті на військову службу по контракту, у випадку виникнення кризисної ситуації, яка погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення військового положення на строк до закінчення особового періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада та компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві, на якому вони працювали на час призиву, незалежно від підпорядкування та форми власності. У відповідності до вимог ст.. 235 КЗпП України, у випадку звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попереднє місце роботи органом, який розглядає трудовий спір. За час вимушеного прогулу стягується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення органу, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі, незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.

Згідно уточнених позовних вимог, просить суд поновити ОСОБА_2 строк для звернення до суду з позовом; скасувати наказ № 2013 к від 28.11.2016 р. про звільнення ОСОБА_2 по п. 3 ст. 36 КЗпП України, як незаконний, поновити ОСОБА_2 на роботу до екстракційного цеху масло екстракційного виробництва пресувальником формувальником харчової продукції (підмінний) ТОВ «Сватівська олія»; стягнути з ТОВ «Сватівська олія» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.11.2016 року по день поновлення на роботі; рішення про поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 наполягаючи на поданому позові з підстав, зазначених у ньому, суду та вказала, що ОСОБА_2 звільнили незаконно, на цей час особливий період не закінчився, триває по цей час, а тому просить позов задовольнити. Строк для звернення до суду позивач пропустив з поважних причин, бо потрібен був час для звернення за правовою допомогою, а також в зв`язку з тим, що позивач проходить службу у Збройних Силах України.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, в своїх запереченнях зазначивши, що 28.10.2016 року ОСОБА_2 надав ТОВ «Сватівська олія» листа № 2952 від 27.10.2016 року Сватівського РВК та покинув підприємство не приступивши до роботи в якому було вказано, що ОСОБА_2 направлено для вирішення питання щодо прийняття на військову службу за контрактом. 02.11.2016 року листом № 2989 від 01.11.2015 року Сватівський РВК повідомив ТОВ «Сватівська олія» про те, що ОСОБА_2 зарахований до списків в в/ч пп НОМЕР_3 за наказом від 28.10.2016 року № 310, витяг з якого додавався до листа Сватівського РВК, з тексту якого вбачається, що ОСОБА_2 добровільно вступив на військову службу за контрактом строком на три роки з 28.10.2016 року по 28.10.2019 року. В період роботи з 28.10.2016 по 02.11.2016 ОСОБА_2 на роботу не з`являвся і про причини своєї відсутності не повідомляв, тобто за відсутності інформації про те, що його прийняли на військову службу дії ОСОБА_2 можна кваліфікувати як прогул. ОСОБА_2 в період з 28.10.2016 по 02.11.2016 і в подальшому на телефонні дзвінки не відповідав, на роботу не з`являвся. Заяви про увільнення його від роботи в зв`язку зі вступом до Збройних сил України до ТОВ «Сватівська олія» не надавав. На яких умовах в зв`язку з якими обставинами уклав контракт на військову службу не повідомляв. Тривалий час представники ТОВ «Сватівська олія» намагалися зв`язатись з ОСОБА_2 та отримати пояснення від нього. Н отримавши ніякої реакції від ОСОБА_2 28.11.2016 та в зв`язку з тим, що випадок ОСОБА_2 не підпадав під вимоги ст.. 119 КЗпП України та п. 3 ст. 36 КЗпП України ТОВ «Сватівська олія» була змушена звільнити ОСОБА_2 29.11.2016 року ТОВ «Сватівська олія» повідомила ОСОБА_2 про звільнення та необхідність забрати трудову книжку та надіслала йому копію наказу до військової частини, де він служив та на домашню адресу. Ці листи були отримані 05.12.2016 року та 23.12.2016 року. Таким чином, вважає, що ОСОБА_2 в порушення ст.. 233 КЗпП України без поважних причин пропустив строк зі зверненням до суду, а позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню в зв`язку із пропуском строку звернення до суду, оскільки був повідомлений про звільнення ще в грудні 2016 року: 05.12.2016 лист був отриманий уповноваженою особою військової частини та 23.12.2016 року особисто ОСОБА_2 . Крім того, як вбачається з Доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги Старобільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 20.03.2017 року, ОСОБА_2 звернувся до Старобільського міського центру з надання безоплатної правової допомоги з питання поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, де його питання було доручено адвокату Кузнєцовій Т.А., це свідчить про те, що ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом про звільнення і йому було відомо про своє звільнення. Окрім цього, вважає, що на випадок ОСОБА_2 не поширювалась дія ст.. 119 КЗпП України, тому звільнення його за п. 3 ст. 36 КЗпП України було цілком законне. З припису ч. 3 ст. 119 КЗпП України вбачається, що гарантії щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку застосовуються по відношенню до працівників, які були призвані під час мобілізації, на особливий період. Особливий період, за змістом Закону України «Про оборону України» настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлений для проведення мобілізації, особливий період не діє. Вважає, що особливий період в Україні діяв з: 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, тобто під час дії Указів Президента «Про часткову мобілізацію». А контракт з ОСОБА_2 був укладений 28.10.2016 року, тобто не під час дії особливого періоду. В зв`язку з викладеним, вважає, що відсутні і підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В своїх доповненнях до заперечень, представник відповідача додав, що з копії контракту вбачається, що він є строковим та укладеним на три роки. Просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши в судовому засіданні надані ними докази, оцінивши їх у сукупності, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає за необхідне позов задовольнити у повному обсязі, оскільки в судовому засіданні позивачем доведено підстави наявності факту порушення відповідачем його трудових прав, відповідно до положень Кодексу законів про працю України, на що він посилається в своїх вимогах, стверджуючи що мало місце його незаконне звільнення.

Так, Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII (далі Закон № 1275-VII) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ПК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» тощо.

Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону № 1275-VII поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Ст. 2 Закону № 1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Ст. 3 Закону України «Про оборону України» передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i органiзацiй, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цiлiсностi України, який настає з моменту оголошення рішення про мобiлiзацiю (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобiлiзацiї чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобiлiзацiї, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Крім того, мають бути враховані рішення Ради Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону України «Про оборону України», наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборону України» від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР (далі Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Так, мобілізація- це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, дiяльностi органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i органiзацiй на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на органiзацiй i штати воєнного часу. Мобiлiзацiя може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Ст. 1 цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Ст. 2 цього Закону визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
З матеріалів справи вбачається, що наказом від 29 червня 2016 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду пресувальника формувальника харчової промисловості (підмінного) і звільнений з цієї посади наказом від 28 листопада 2016 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Разом з тим, наказом військового комісара Командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.10.2016 № 310 ОСОБА_2 був зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
28 жовтня 2016 року між Міністерством Оборони України в особі командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 та громадянином України ОСОБА_2 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді солдатського сержантського складу.
Таким чином, позивач до теперішнього часу проходить службу в лавах ЗС України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось.
За наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в ТОВ «Сватівська олія».
Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Стосовно пропущеного позивачем строку для звернення до суду, суд приходить до наступного.
Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 233 дано в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012).
Водночас, ст. 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Звертаючись до суду, позивач у своєму клопотанні вказав, що строк ним був пропущений з тієї причини, що він по даний час безпосередньо бере участь в антитерористичній операції. Крім того, він звертався за правовою допомогою, для чого також потрібен час.
Отже, суд вважає, що позивачем ОСОБА_2 строк для звернення до суду пропущений з поважних причин, оскільки в Україні продовжується особливий період та кризова ситуація, у зв`язку з чим позивач проходить службу в ЗС України. Ці обставини позбавили позивача своєчасно звернутись до суду. Вони є поважними причинами пропуску позовної давності, а тому такий строк підлягає поновленню.
За таких обставин, наказ № 2013-к від 28 листопада 2016 року, яким припинено трудовий договір з ОСОБА_2 , підлягає скасуванню, позивач поновленню на роботі з виплатою йому заробітної плати в межах заявлених ним вимог, тобто за період з 28 листопада 2016 року по 20 вересня 2017 року.
У відповідності із положеннями частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно довідки ТОВ «Сватівська олія» № 443 від 20.06.2017 р. середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 становить 2575,80 гривень (а.с.76), середньоденний заробіток становить 159,30 гривень.

Судом встановлено, що кількість робочих днів за період з 28.11.2016 по 20.09.2017 становила 205 робочих днів.

Середньомісячний заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу становить 32656,50 гривень (159,30 гривень х 205 робочих днів).

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно аб.8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.1 п.2 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайно виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Суд вважає поважними причини за яких ОСОБА_2 пропустив строки звернення до суду щодо вирішення трудового спору, а тому поновлює їх.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Виходячи з вимог цієї статті, з відповідача на користь держави слід стягнути 1280 грн. судового збору з передбачених ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставок: 640 грн. за вимогу немайнового характеру (поновлення на роботі), 640 грн. за вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57-60,88,169,208,209,212-215,218,223,367 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 , в інтересах якого дії представник ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» про поновлення на роботі, скасування наказу та стягненню заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Скасувати наказ № 2013-к від 28 листопада 2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» про звільнення ОСОБА_2 .

Поновити ОСОБА_2 на посаді пресувальника формувальника харчової промисловості (підмінного) до екстракційного цеху олійно екстракційного виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» (, адреса: 92603, Луганська область, м. Сватове, пров. Заводський,13) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 28 листопада 2016 року по 20 вересня 2017 року) в розмірі 32656 (тридцять дві тисячі шістсот п`ятдесят шість) гривень 50 копійок (дана сума вказана без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» (, адреса: 92603, Луганська область, м. Сватове, пров. Заводський,13) на користь держави 1280 (тисячу двісті вісімдесят ) гривень судового збору, який перераховувати на рахунок 0271 код класифікації доходів 22030001, отримувач УДКСУ у Сватівському районі, код ЄДРПОУ отримувача коштів 37928384, МФО 804013, Банк отримувача коштів ГУДКСУ у Луганській області.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягає виконанню негайно.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Сватівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 22.09.2017 року.

Суддя: С.М.Скрипник