Справа № 751/1826/17 Провадження № 22-ц/795/1487/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Маслюк Н. В. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко О.І.,
суддів:Губар В.С., Шитченко Н.В.,
при секретарі:Шапко В.М.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2017 року позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 18 669 грн, які були сплачені відповідно до договору фінансового лізингу №543 від 27.02.2017 року; стягнуто з відповідача на користь позивача 2 453,33 грн витрат на правову допомогу; стягнуто з відповідача судовий збір у розмірі 640 грн на користь ГУК у м.Києві/м. Київ/22030106, , МФО 820019, ГУ ДКСУ у м. Києві, розрахунковий рахунок 0001, код бюджетної класифікації 22030106.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» просить скасувати зазначене рішення суду і постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права. Відповідач вважає безпідставним твердження суду про нікчемність договору фінансового лізингу, враховуючи, що відносини, пов'язані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень за типами договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обов'язкової нотаріальної форми. Застосування судом до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 628 ЦК України щодо необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу відповідач вважає безпідставним. Також ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» посилається, що на момент укладення оскаржуваного правочину у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, отже правочин не містить в собі елементи договору оренди транспортного засобу, а тому застосовуння норм ч.2 ст.799 ЦК України у момент укладення договору фінансового лізингу є безпідставним. Крім того, відповідач вважає необгрунтованою суму витрат на правову допомогу, оскільки позивач не надав належних доказів, що його представник є фахівцем в галузі права, відсутні докази про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги та докази сплати витрат на правову допомогу.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що Договір фінансового лізингу №543 від 27 лютого 2017 року, укладений між ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та фізичною особою ОСОБА_6, нотаріально не посвідчений, тому в силу закону він є нікчемним, що є підставою для приведення сторін у попередній стан, а саме: повернення відповідачем позивачу в натурі коштів, які отримані ним від позивача у справі.

Такі висновки суду грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

По справі встановлено, що 27 лютого 2017 року між ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та ОСОБА_6 було укладено договір №543 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «ZAZ VIDA», комплектації «Standart», вартістю 9841,33 доларів США в гривневому еквіваленті - 266 700 грн (а.с.4-10).

В той же день ОСОБА_6 було сплачено 18 669 грн авансового платежу (а.с.11).

Згідно п. 9.2. Договору №543 фінансового лізингу від 27 лютого 2017 року сторони погодили, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору.

Пунктами 3.1.1., 3.3.1., 3.3.3. ст.3 Договору №543 фінансового лізингу від 27 лютого 2017 року лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. До отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі; у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренду) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, який в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з оспорюваного договору, він укладений між юридичною особою - ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та фізичною особою - ОСОБА_6, і оскільки договір містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, в порушення зазначених вимог закону договір не був посвідчений нотаріально, в зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про його нікчемність та приведення сторін у попередній стан шляхом повернення відповідачем сплачених позивачем коштів.

Посилання відповідача щодо відсутності вимог про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу грунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи відповідача про відсутність підстав для застосування судом правової позиції ВСУ у справі №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року не можуть бути прийняті судом до уваги.

Так, статтею 360-7 УПК України встановлено обов'язковість судових рішень Верховного Суду України, зокрема необхідним є врахування судами загальної юрисдикції висновку щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України при застосування таких норм права.

Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, хоча і було постановлено стосовно іншої лізингової компанії, проте стосувався застосування норм права до договору фінансового лізингу, який є предметом розгляду і в даній цивільній справі.

Також є необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Пунктами 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI „Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

В силу положень статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 довіреністю від 09 березня 2017 року уповноважив ОСОБА_5 представляти його інтереси, зокрема в усіх судових органах України будь-якої ланки (а.с.12). Також 09 березня 2017 року між позивачем (клієнт) та ОСОБА_5 (юрист) було укладено Договір №001/Ф/17 про надання правової допомоги, згідно якого юрист бере на себе зобов'язання надати клієнту правові послуги по веденню претензійно-позовної роботи, в тому числі ведення справи в судах загальної юрисдикції усіх інстанцій за претензійними та позовними матеріалами за позовом клієнта до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором фінансового лізингу №543 від 27.07.2017 року (а.с.20). Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець, який здійснює діяльність, зокрема у сфері права (а.с.22, 22 зворот). При цьому ОСОБА_5 має диплом спеціаліста ( отримав повну вищу юридичну освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста) (а.с.23).

Таким чином, доводи відповідача, що позивачем не надано доказів, що його представник є фахівцем у галузі права, спростовуються матеріалами справи.

Згідно розрахунку оплати №1 правової допомоги від 30 травня 2017 року за виконану представником роботу з попереднього аналізу документів, надання усних консультацій, оформлення правочинів на представництво інтересів клієнта, детальне вивчення наданих додаткових документів, вивчення судової практики, додаткові консультації та підготовка позовної заяви, участь у судовому засіданні розмір оплати за надані послуги визначено в розмірі 2880 грн (а.с.21). Зазначену суму і було сплачено ОСОБА_6, що підтверджується квитанцією на а.с.19.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява складена та підписана представником позивача - ОСОБА_5 Також представник позивача брав участь у судовому засіданні 30 травня 2017 року, яке тривало 50 хвилин (а.с.30). Вартість години участі у справі особи, яка надавала правову допомогу, становить 640 грн (1600 грн (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб) х 40%). Отже, вартість послуг особи, яка надавала правову допомогу, за його участь у судовому засіданні становить 533,50 грн (50 хв. х 640 грн). Також згідно Розрахунку оплати вартості правової допомоги представник позивача крім участі у судовому засіданні надавав інші юридичні послуги, на які витратив 3 год. 30 хв. Таким чином, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 2453,33 грн не перевищує граничний розмір компенсації таких витрат, встановлений чинним законодавством.

Враховуючи викладене в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скраги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: