АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1215/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівВініченка Б. Б., Карпенко О. В.
при секретаріПавроз Т. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси, апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, -

в с т а н о в и л а :

05 грудня 2016 року позивач ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначила, що 07.07.2007 року між нею та відповідачем ОСОБА_6 укладений шлюб. В шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.10.2012 року шлюб між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_6 розірвано.

Позивач посилається, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано житловий будинок у АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 507,00 кв.м. Власником за їх спільною згодою вказано відповідача - ОСОБА_6

Згідно до договору купівлі- продажу будинку від 22.09.2011 року продаж будинку вчинено за домовленістю сторін за 106 552 гривні.

Після розірвання шлюбу розподіл майна між нею та відповідачем не здійснювався, Добровільно розділити спільне майно сторонни не згодні. Позивач вважає вищевказаний будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою спільною сумісною власністю подружжя, оскільки будинок придбано в період шлюбу, та за кошти її власних заощаджень в тому числі, які були надані її батьком в сумі 50 тис. гривень. Тому просила суд визнати будинок АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та земельною ділянкою спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6, визнати за нею право власності на 1/ 2 частину будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та земельною ділянкою, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7 - задоволено.

Визнано будинок АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та земельною ділянкою спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та земельною ділянкою.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі 1348,06 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на рішення суду. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Апеллянт вважає, що судом порушено вимоги ст.212 ЦПК України при оцінці належності, допустимості та достовірності кожного доказу. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Соснівського районного суду від 13.04.2017 року по справі №712/13644/16ц та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні, із скасуванням в частині визнання права власності на 1/ 2 частину земельної ділянки та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову позивачу у задоволенні вимог в цій частині, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, та визнаючи будинок по АДРЕСА_1 надвірними спорудами та земельною ділянкою спільною сумісною власністю подружжя, визнаючи за позивачем право власності на 1/ 2 частину будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та земельною ділянкою, суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, посилаючись, що спірний будинок придбаний сторонами в період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною власністю.

Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції погоджується не в повній мірі, вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону щодо визнання майна - будинку, придбаного в шлюбі спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає розподілу. Однак щодо визнання земельної ділянки та її розподілу не погоджується з висновками суду першої інстанції , оскільки вважає висновки суду першої інстанції є помилковими, такими що не відповідають обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 07.07.2007 року сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали шлюб, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 797.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 01 жовтня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що фактично сімейні відносини між сторонами припинені з січня 2012 року, а тому ця обставина не встановлюється у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України.

22.09. 2011 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_17 (Продавці) та відповідачем ОСОБА_12 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. Предметом договору є житловий будинок з прибудовами та надвірними спорудами АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 507,00 кв.м.

Згідно до п.1.5. Договору дружиною покупця - ОСОБА_7 надано згоду на придбання частини будинку покупцем, яка була нотаріально посвідчена.

Відповідно до п. 2.1. Договору продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 106 552 грн.

У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

В правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Заперечуючи проти позовної заяви, та підтримуючи доводи апеляційної скарги представник відповідача ОСОБА_6 посилався на те, що спірний будинок був придбаний відповідачем виключно за кошти з власних заощаджень та коштів, які були позичені його батьками у гр. ОСОБА_14. Загальна сума коштів склала близько 120 тис. гривень, що значно перевищує суму вартості будинку і була достатньою для його купівлі. А тому житловий будинок по АДРЕСА_2 не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя та поділу не підлягає.

Судом першої інстанції було встановлено, що мати відповідача - ОСОБА_15 зверталась до суду з позовом до свого сина ОСОБА_6 про стягнення частини позики, наданої для купівлі будинку в інтересах сім`ї, посилаючись на те, що її син ОСОБА_16 за договором позики від 19.09.2011 року отримав у неї кошти в розмірі 50 000 доларів США, які були використані в інтересах сім`ї , для придбання житлового будинку по АДРЕСА_3

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.02.2017 року в позові ОСОБА_15 до ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення частини позики для купівлі будинку в інтересах сім`ї відмовлено.

Отже, посилання представника відповідача на той факт, що грошові кошти на купівлю спірного будинку були подаровані відповідачу його батьками не доведені, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, їм дана належна оцінка судом першої інстанції, тому доводи апелянта в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується в цій частині з висновком суду першої інстанції щодо визнання самого будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та визнання за ОСОБА_7 право власності на 1 / 2 частину будинку АДРЕСА_1.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки, яка приватизована відповідачем ОСОБА_6, оскільки вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не проживали разом однією сім'єю в період набуття права власності відповідачем на вказану спірну земельну ділянку, тому у суду першої інстанції відсутні підстави для визнання права власності на 1/ 2 частину земельної ділянки за позивачем ОСОБА_7.

Згідно до роз'яснення п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб..» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи, у рішенні від 01 жовтня 2012 року про розірвання шлюбу зазначено, шо подружні відносини між сторонами припинені у січні 2012 року (а.с.13).

Згідно даних Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1, виданого ОСОБА_6 вказано дату 23 травня 2012 року (а.с.80).

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, на момент отримання права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не проживали разом як сім`я та не вели спільне господарство, а тому відповідно земельна ділянка набута позивачем в період , коли подружжя припинило спільне проживання та ведення спільного господарства.

Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Колегія суддів вважає, що застосовуючи норму статті 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважаються застосованими правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тому дійшов хибного висновку , що позивач має право на частину земельної ділянки. Оскільки, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими лише в частині щодо відмови в задоволенні вимог позивача щодо визнання права власності та розподілу земельної ділянки між подружжям, тому підлягають частковому задоволенню колегією суддів, оскільки в решті висновків суду не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі, так як при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, в частині задоволення вимог про визнання права власності та розподіл земельної ділянки, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обов'язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягає до зміни, із скасуванням в частині визнання права власності на 1/ 2 земельної ділянки за позивачем ОСОБА_7, та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову позивачу у задоволенні вимог щодо визнання права власності на 1/ 2 земельної ділянки.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна - змінити, скасувавши в частині визнання права власності на 1/ 2 частину земельної ділянки за ОСОБА_7, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_7 в задоволенні вимог щодо визнання права власності на 1/ 2 частину земельної ділянки.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :