Справа № 750/1037/17 Провадження № 22-ц/795/1409/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Литвиненко І. В. Доповідач - Тагієв С. Р.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіТагієва С.Р.,
суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.,
при секретарі:Халимон Т.Ю.,
за участю:позивача ОСОБА_5, представника відповідача - ОСОБА_6, третьої особи - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Посилається на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, вказує, що суд першої інстанції дослідив докази з порушенням встановленого порядку, не застосував норми закону, які поширюються на дані правовідносини, неповно з'ясував обставини справи, що є підставою для скасування рішення. Позивач зазначає, що він, як неповнолітній син ОСОБА_7, мав право на проживання у належній батькові частині квартири АДРЕСА_1, проте укладення договору купівлі продажу частки квартири фактично позбавило його цього права. На думку позивача, суд першої інстанції не взяв до уваги, що він у спірній квартирі проживав та зберігав там свої речі, а також суд не надав оцінки протиправним діям нотаріуса, який посвідчив договір купівлі-продажу частки квартири без відповідного дозволу органів опіки і піклування.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_5 є сином ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про встановлення батьківства (а.с. 3). ОСОБА_7 є колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_8, вони на праві спільної часткової власності були власниками квартири АДРЕСА_1.

30 серпня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_7 (продавець) передає за плату належні йому 18/25 частини згаданої квартири у власність ОСОБА_8 (покупець), а остання приймає і сплачує за неї (а.с.4-6).

На момент здійснення купівлі-продажу, а саме станом на 30.08.2012 року, в квартирі були зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_8, її донька ОСОБА_9 та онуки ОСОБА_10 та ОСОБА_11.(довідка ОСББ «ЖК-82» № 24 від 17.02.217 року, а.с.20,22). Позивач ОСОБА_5 у спірній квартирі зареєстрований не був.

Згідно повідомлення Хрипівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області від 29.05.2014 року № 654 позивач ОСОБА_5 до 01 червня 2012 року проживав у АДРЕСА_2 - без реєстрації, а з 25 жовтня 2012 року був зареєстрований у гуртожитку Чернігівського кооперативного технікуму, куди вступив на навчання (довідка Чернігівського кооперативного технікуму № 40 від 25 березня 2016 року, а с. 7). З 11 липня 2016 року зареєстрований у АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що жодних майнових або житлових прав на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на час укладення договору купівлі-продажу частки квартири не мав.

З таким висновком повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду та вважає, що судом вірно встановлено усі обставини справи та правовідносини, що виникли між сторонами, правильно визначено норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу.

Частиною 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування , наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла.

Аналогічні положення закріплені і п.3 ч. 2 ст. 177 СК України.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції від 5 липня 2012 року), який є спеціальним законом, виділяються поняття «місця проживання» та «місце перебування», що у часовому вимірі відповідно складає понад шість місяців та менше шести місяців на рік.

Вказані правові норми свідчать, що майнові права у дітей наймача або власника житлового приміщення з обов'язковим контролем за їх дотриманням органом опіки і піклування виникають лише якщо вони (діти) проживають разом з наймачем або власником житла.

Оскільки на час укладення договору купівлі-продажу 30.08.2012 року позивач у спірній квартирі не був зареєстрований, а доказів про його проживання без реєстрації в період з 01 червня по 25 жовтня 2012 року суду не надано, а відповідач повністю заперечує факт його проживання, то відсутні підстави для висновку про наявність майнових чи житлових прав у ОСОБА_5 на дану квартиру. Зберігання в квартирі особистих речей, наявність ключів від вхідних дверей, про що пояснював позивач та свідчив спідок ОСОБА_12, не може бути визнано достатнім доказом для висновку про проживання позивача у даній квартирі. Крім того, цей період є меншим, ніж 6 місяців, встановлених ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у редакції, чинній на момент укладення договору.

Отже, норми зазначених законодавчих актів не дають достатніх підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалою судді апеляційного суду від 14 липня 2017 року ОСОБА_5 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у даній справі. Однак надані позивачем докази важкого майнового стану та хвороби батька приводять колегію суддів до висновку про необхідність звільнення його від сплати судового збору на підставі ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України, ст. 8 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: