У Х В А Л А

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року та рішення Броварського міськрайонного суду Київської області рішенням від 24 березня 2016 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_4 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

Броварський міськрайонний суд Київської області рішенням від

24 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ «Страхова група «ТАС» відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 7 червня 2017 року касаційну скаргу

ПАТ «Страхова група «ТАС» відхилив, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року залишив без змін.

21 серпня 2017 року до Верховного Суду України звернулося

ПАТ «Страхова група «ТАС» із заявою про перегляд ухвалених у справі рішень, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме підпунктом ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року та 27 січня 2016 року, а також постанови Верховного Суду України від 23 й

30 березня 2016 року та 31 травня 2017 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Страхова група «ТАС», суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, послався на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 6 вересня 2015 року (№ 6-284цс15) та виходив з того, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. При цьому суди установили, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, а позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, а також не довів порушення відповідачем його прав.

Ухвалами від 15 жовтня 2014 року та 27 січня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які задовольнили позовні вимоги про стягнення виплаченого потерпілій особі страхового відшкодування у порядку регресу, установивши невиконання відповідачами свого обов'язку повідомити страховика про настання страхового випадку в строки і за умов, визначених підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону.

В наданих для порівняння постановах Верховного Суду України міститься висновки про те, що:

- системний аналіз частини першої статті 1191 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: 1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим. 2. Регрес застосовується після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (частина шоста статті 261 ЦК України) (від 23 березня 2016 року).

- в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Разом з тим за наявності підтверджених документально поважних причин відсутності такого повідомлення підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає (від 30 березня 2016 року, 31 травня 2017 року)

У справах, в якій ухвалено надані заявником для порівняння рішення та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, встановлено різні фактичні обставини.

Порівняння зазначених судових рішень, із судовими рішенням, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Підстави для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним в указаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні. До того ж Верховний Суд України вже вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявником норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема в постанові від 6 вересня 2015 року (№ 6-284цс15) міститься правовий висновок, який було враховано судами під час вирішення справи по суті.

За таких обставин вважати заяву ПАТ «Страхова група «ТАС» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_4 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу за заявою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року та рішення Броварського міськрайонного суду Київської області рішенням від 24 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко