05 вересня 2017 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації такою, що не відповідає дійсності,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання інформації такою, що не відповідає дійсності.
Позовні вимоги мотивує тим, що 3 вересня 2014 року Ужгородському прес-клубі Громадська рада Ужгородської міської ради презентувала Програму невідкладних дій з розвитку м. Ужгорода. В ході такої презентації громадянка ОСОБА_2 поширила ряд відомостей, які є негативними за своїм характером та змістом, а також порочать честь та гідність, ділову репутацію керівника КП "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" ОСОБА_1 Факт поширення вказаних відомостей відповідачем підтверджується відповідними публікаціями оприлюдненими на сайті "Ужгородського прес-клубу" (ІНФОРМАЦІЯ_1) та в газеті "РІО" від ІНФОРМАЦІЯ_2, в статті "ІНФОРМАЦІЯ_3".
ОСОБА_1 зазначає у позовній заяві, що відповідач поширив наступну недостовірну інформацію: "керівник збиткового підприємства має "неадекватно високу зарплату". "Це 5 мін. зарпл + 50% надбавки та 70% надбавки, а це за розрахунками - мінімум 16 тис. грн, на папері"; "до того ж за контрактом йому були встановлені ще і додаткові надбавки"; "збитки за цей період увесь час росли і за його керування з 2 мільйонів поступово росли вверх."; "ще 15 липня директора КП "Водоканал" ОСОБА_1 відсторонили від роботи... Тож фактично він керує "Водоканалом" і надалі".
Твердження про те, що кошти які отримує КП не витрачаються на поліпшення основних засобів, не покращується якість питної води і водовідведення - спростовується первинними фінансовими та платіжними документами. Твердження про неадекватно високу зарплату та встановлення додаткової надбавки не відповідає дійсності, дані обставини підтверджуються довідкою КП "Водоканал". Відповідною довідкою, що додається до матеріалів справи, чітко відображено невідповідність інформації щодо розміру та способу формування заробітної плати.
Позивач також вказує, що у разі поширення недостовірної інформації через пресу - відповідачем в такому разі має бути особа, яка поширила таку інформацію. Вся зазначена вище інформація є надуманою, негативною, щодо позивача, такою що не відповідає дійсності та спрямована на заподіяння шкоди діловій репутації позивача.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 подала заперечення № 1 на позовну заяву від 20 квітня 2015 року в якому зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 зобов'язати відповідача спростувати недостовірні відомості, які не відповідають дійсності та принижують ділову репутацію позивача через прес-конференцію у Ужгородському прес-клубі протягом десяти днів після вступу рішення в закону силу, відповідач та її представник не визнають, вважають, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки ОСОБА_2 не є належним відповідачем по даній справі, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин, твердження про недостовірність інформації, поширення її відповідачем, приниження ділової репутації позивача - не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що думка відповідача ОСОБА_2 ґрунтується на наступному: згідно із Законом України "Про авторське право і суміжні права", автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір (абз. 2 ст. 1 Закону). Як видно із позовної заяви позивача, роздруківки публікації з друкованого видання і роздруківки нібито з сайту "Ужгородського прес-клубу", якщо суд вважає їх належними і достовірними доказами по даній справі, не містять підпис автора, не містять підпис ОСОБА_2, тому є результатом творчої праці того хто їх створив, наприклад, працівників редакції друкованого видання, чи працівників поширювача інформації; якщо позивач вважає, що друкованим засобом масової інформації, чи іншим суб'єктом здійснено поширення інформації, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. У даному випадку ОСОБА_2 не є поширювачем і автором відомостей, які вимагає спростувати КВ "Водоканал м. Ужгород", тобто не є належним відповідачем по даній справі, оскільки не уособлює газету "Ріо", не уособлює «Прес-клуб»; відомості, які просить спростувати позивач, не є інформацією, у розумінні ст. 200 Цивільного кодексу України, а викладені у тексті позовної заяви та у доданих до позову роздруківках, є оціночними судженнями, які згідно із ст. 30 Закону України "Про інформацію" не підлягають спростуванню. У запереченні на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 вказує, що обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а позов пред'явлений до неналежного відповідача.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.08.2015 року до участі в справі було залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Закарпатську обласну організацію "Ужгородський прес-клуб",
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_5 не з'явились, надіслав на адресу суду представник позивача клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача та позивача та винесення заочного рішення судом.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. На підставі наведеного суд керуючись ч.1 ст.224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Закарпатської обласної організації "Ужгородський прес-клуб", в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Згідно фотокопії з веб-сайту Ужгородського прес-клубу, протокол передачі гіпер-текстових документів: ІНФОРМАЦІЯ_1, наявна зокрема інформація наступного змісту: "В Ужгородському прес-клубі Громадська рада Ужгородської міської ради презентувала Програму невідкладних дій з розвитку м.Ужгорода на найближчі два місяці для в.о. міського голови. За словами ОСОБА_6, Голови Громадської ради, оскільки в.о. міського голови обирається не виборцями, виборчих обіцянок не дає і програму свою не оприлюднює, то потрібно йому цю програму допомогти скласти. «План дій для в.о. мера є надзвичайно важливим, - каже ОСОБА_6. - Ми підготували програму, що складається з 21 заходу на найближчі 2 місяці і включає такі блоки: «Вода». У цій програмі передбачені реальні дії стосовно того, як вирішити питання з підвищення тарифів. «АТО» - зазначені ряд заходів, щоб підтримати наших військових , бо жодних системних заходів у сьогоднішньої влади немає. «Транспорт» - йдеться про обґрунтовані тарифи щодо міських перевезень, проведення громадських слухання з приводу підвищень тарифів тощо. «Земля». Це надзвичайно болюче для ГР питання, бо спостерігаємо прийняття незаконних рішень. І тому пропонуємо ряд заходів, щоб підвищити довіру громади, врегулювати питання, зменшити корупцію. «Комунальні підприємства» . Включають питання оприлюднення звітності, перевірки діяльності цих підприємств. «Створення спортивно-реабілітаційногоц центру» - для тих, хто повертається понівеченим з війни». Крім того серед головних блоків у Програмі - «Надання адмінпослуг». ГР вимагає забезпечити належне функціонування центру адмінпослуг, не змушувати мешканців ходити у різні кабінети і не підтримував корупцію. Ще один блок включає питання каналізування мікрорайону Дравці. Громадська рада очікує на реакцію в.о.мера і зазначає, що вже половина міських депутатів визнала - кроки у програмі є реальними. Програму роздадуть всім депутатам на найближчій сесії, 5 вересня. За словами ОСОБА_3, Голови комітету ГР з питань освіти, науки і культури, молодіжної політики і спорту міжнаціональних і міжконфесійних відносин, Програма складена покрокова, включає не всі проблеми міста, а виключно ті пункти, які входять до повноважень саме в.о. міського голови і можуть бути ним вирішені. Крім того це ті питання, на які скаржилися ужгородці. ОСОБА_2, відповідальний секретар ГР розповіла також про результати участі у комісії з перевірки тарифів на воду. «Розпорядження про перевірку водопостачання та водовідведення було підписано 1 серпня, з 9- го приступили до аналізу. Робота міської ради полягала у тому, що у перший чи другий день уповноважена особа взяла копію акту перевірки КРУ, - каже ОСОБА_2, - була також представниця з відділу по тарифах. Акт КРУ нам надані не були, дали почитати «з рук». Попередні висновки такі: «Водоканал» піднімає 8 млн.м3 води, реалізовує 5 300 млн. м3, а тариф розрахований з реалізації 5600 млн.м3. Де зникають решта? Це є втрати водоканалу на водопостачання. Чому стільки років підприємство, яке збиткове, яке має такі величезні втрати води, нічого не робить? Міська рада, яка уповноважена згідно з законом про місцеве самоврядування і повинна турбуватися про ефективність роботи комунальних підприємств, не працює у цьому напрямку». За словами ОСОБА_2, керівник збиткового підприємства має «неадекватно високу зарплату». « Це 5 мін.зарпл + 50% надбавки та 70% надбавки, а це за розрахунками - мінімум 16 тис.грн. на папері», - каже ОСОБА_2. За її словами діяльність КП «Ужгородський Водоканал» треба робити відкритою і шукати шляхи реформування підприємства. Результати перевірки міської ради засвідчили, що тариф сформований непрозоро, а ті розрахунки, які були подані до Нацкомісії, не відповідають реальному стану речей. «Водоканал отримує щороку 3 млн.грн. у вигляді платежів, однак вони не витрачаються на поліпшення основних засобів, не покращується якість питної води і водовідведення, - коментує ОСОБА_2 - Суми перераховуються на погашення податків, на погашення інших платежів за електроенергію тощо, зарплати. Четверта частина тарифу, до речі, складається із витрат на зарплати. Треба дослідити, чи потрібен такий штат підприємству, хоча велику кількість працівників вже скоротили раніше». ОСОБА_3 також розповіла, що ГР вдалося долучитися до заходів відділу освіти по навчальних закладах. У результаті ГР видала практичний порадник для батьків, де йдеться про облік та витрачання благодійних пожертв на потреби шкіл та садочків. Випустили також інформаційний вісник, в якому розміщено звіт про роботу 2 комітетів ГР, Програму невідкладних дій з розвитку м. Ужгорода та іншу корисну інформацію.".
У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що вищевказана інформація, яка розміщена на веб-сайті Ужгородського прес-клубу, протокол передачі гіпер-текстових документів: ІНФОРМАЦІЯ_1, була також опублікована у газеті "РІО" від ІНФОРМАЦІЯ_2, в статті "ІНФОРМАЦІЯ_3". Згідно доданої до позовної заяви фотокопії вказаної статті, інформація в ній викладена за матеріалами Ужгородського прес-клубу.
Згідно частини 2 статті 15 Конституції України, цензура заборонена.
За положеннями статті 1 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII, інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Статтею 24 Закону України "Про інформацію" встановлено, що забороняється цензура - будь-яка вимога, спрямована, зокрема, до журналіста, засобу масової інформації, його засновника (співзасновника), видавця, керівника, розповсюджувача, узгоджувати інформацію до її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. Ця заборона не поширюється на випадки, коли попереднє узгодження інформації здійснюється на підставі закону, а також у разі накладення судом заборони на поширення інформації. Забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб'єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. Умисне перешкоджання законній професійній діяльності журналістів та/або переслідування журналіста за виконання професійних обов'язків, за критику тягне за собою відповідальність згідно із законами України.
Згідно пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Як свідчать матеріали справи з фотокопії з веб-сайту Ужгородського прес-клубу, протокол передачі гіпер-текстових документів: ІНФОРМАЦІЯ_1, та фотокопії у газеті "РІО" від ІНФОРМАЦІЯ_2, в статті "ІНФОРМАЦІЯ_3", було опубліковано зокрема інформацію: "керівник збиткового підприємства має "неадекватно високу зарплату". "Це 5 мін.зарпл + 50% надбавки та 70% надбавки, а це за розрахунками - мінімум 16 тис.грн. на папері".
Проте при дослідженні судом інформації викладеної на роздруківці з веб-сайті Ужгородського прес-клубу, протокол передачі гіпер-текстових документів: ІНФОРМАЦІЯ_1, та у газеті "РІО" від ІНФОРМАЦІЯ_2, в статті "ІНФОРМАЦІЯ_3", встановлено, що у зазначених публікаціях відсутня частина вказаної ОСОБА_1 у позовній заяві інформації, яку він просить визнати такою, що не відповідає дійсності та принижує його ділову репутацію, а саме відсутні наступні твердження: "до того ж за контрактом йому були встановлені ще і додаткові надбавки"; "збитки за цей період увесь час росли і за його керування з 2 мільйонів поступово росли вверх."; "ще 15 липня директора КП "Водоканал" ОСОБА_1 відсторонили від роботи... Тож фактично він керує "Водоканалом" і надалі".
Крім того, належних і допустимих доказів про те, що саме відповідачем були поширені відомості: "до того ж за контрактом йому були встановлені ще і додаткові надбавки"; "збитки за цей період увесь час росли і за його керування з 2 мільйонів поступово росли вверх."; "ще 15 липня директора КП "Водоканал" ОСОБА_1 відсторонили від роботи... Тож фактично він керує "Водоканалом" і надалі", суду не надано.
У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1 зазначено, згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1 встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша та друга статті 34 Конституції України визначає, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У частині 5 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI зазначається, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.
Згідно пункту 1.1. Статуту комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" (нова редакція), затвердженого наказом директора департаменту міського господарства Ужгородської міської ради від 14 вересня 2012 року № 192, комунальне підприємство "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" засноване на власності територіальної громади міста (комунальній власності) і є майном Ужгородської міської ради та підпорядковане Департаменту міського господарства. Пунктом 3.1. даного Статуту встановлено, що Підприємство є юридичною особою. Права і обов'язки юридичної особи Підприємство набуває з дня його державної реєстрації. Управління комунальним підприємством "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" здійснює його керівник, наймання керівника здійснюється шляхом укладання з ним контракту, контракт з керівником Підприємства від імені Ужгородської міської ради укладає міський голова після попереднього узгодження умов контракту Департаментом міського господарства, пункти 6.1., 6.2. Статуту комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" (нова редакція), затвердженого наказом директора департаменту міського господарства Ужгородської міської ради від 14 вересня 2012 року № 192.
На веб-сайті Ужгородського прес-клубу, протокол передачі гіпер-текстових документів: ІНФОРМАЦІЯ_1, та у газеті "РІО" від ІНФОРМАЦІЯ_2, в статті "ІНФОРМАЦІЯ_3", опубліковано зокрема інформацію наступного змісту: "За словами ОСОБА_2, керівник збиткового підприємства має «неадекватно високу зарплату». « Це 5 мін.зарпл + 50% надбавки та 70% надбавки, а це за розрахунками - мінімум 16 тис.грн. на папері», - каже ОСОБА_2.".
Дана опублікована інформація є оціночним судженням, яке ґрунтується на підставі "копії акту перевірки КРУ".
Також слід зазначити, що інформація, яка розміщена на веб-сайті Ужгородського прес-клубу, протокол передачі гіпер-текстових документів: ІНФОРМАЦІЯ_1, та у газеті "РІО" від ІНФОРМАЦІЯ_2, в статті "ІНФОРМАЦІЯ_3", а саме: "За словами ОСОБА_2, керівник збиткового підприємства має «неадекватно високу зарплату». « Це 5 мін.зарпл + 50% надбавки та 70% надбавки, а це за розрахунками - мінімум 16 тис.грн. на папері», - каже ОСОБА_2.", відноситься до посади "керівника збиткового підприємства", і не вказує на позивача, ОСОБА_1, як на фізичну особу.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Разом з тим відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно контракту з 01.01.2010 р. по 01.01.2015 р. був керівником комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" тобто він в якійсь мірі є публічною особою.
Таким чином, позивач будучи публічною особою, свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян та повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.
Статтею 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" від 16 листопада 1992 року № 2782-XII встановлено, що редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника (співзасновників); вони містяться у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації", або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України "Про звернення громадян"; вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб; вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього; в них розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом; законом передбачено звільнення або непритягнення до відповідальності за такі дії.
За приписами частини 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Європейський суд з прав людини, як вбачається з рішення в справі від 20.05.1990 р. "Бладет Тромсо і Стенсаас" проти Норвегії" притримується та уважно ставить до того факту, що журналістська свобода також охоплює можливі звернення до перебільшення чи навіть провокації. Саме тому національна межа розуміння окреслюється інтересом демократичного суспільства у наданні можливості пресі виконувати належну їй по праву роль "сторожового собаки суспільства" у поширенні інформації, що представляє серйозний громадський інтерес".
Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі Де Хеєс і Гільзес проти Бельгії, стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму в якій це робиться. В той же час свобода журналіста включає право на можливу долю перебільшення і, навіть, провокації.
Підсумовуючи все вищенаведене слід зазначити наступне.
Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст.299 ЦК України).
Відповідно до приписів частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.
Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).
Як вбачається з тексту статей, опублікованих на веб-сайті Ужгородського прес-клубу, протокол передачі гіпер-текстових документів: ІНФОРМАЦІЯ_1, та у газеті "РІО" від ІНФОРМАЦІЯ_2, в статті "ІНФОРМАЦІЯ_3", де викладена інформація, яка за твердженнями позивача підлягає спростуванню, остання фактично викладена, як судження відповідального секретаря Громадської ради Ужгородської міської ради ОСОБА_2, її поглядів, як критична оцінка певних фактів і подій, що ґрунтується на підставі "копії акту перевірки КРУ", та відповідає викладеним ст. 10 Конвенції постулатам і є допустимою, в тому числі і в аспекті того, що керівник комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" є публічною особою, а отже такою особою до якої прикуті погляди громадськості.
Доводи позивача про те, що оспорювані ним висловлювання відповідачки можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на його власному трактуванні, поширеної інформації.
Крім того, згідно ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача(ч.1ст.33 ЦПК України).
Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч.1 ст.33 ЦПК України залучення судом до участі у справі особи як співвідповідача можливе лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.
Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві(пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).
Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Вирішуючи спір, суд враховує вказані вимоги матеріального й процесуального права, разом з тим, виключно позивачу надано право відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України клопотати про притягнення до участі у справі в якості відповідача Інформаційного порталу Ужгородського прес-клубу.
Разом з тим, як вбачається представник позивача клопотав про залучення та визначення процесуального становища Інформаційного порталу Ужгородського прес-клубу у справі в якості третьої особи.
Згідно зі ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. За процесуальним становищем вони не є суб'єктами матеріально - правових відносин, не користуються правами сторін і не несуть їх обов'язків.
Тому суд не вправі поширювати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обов'язок виконання рішення, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою скасування рішення суду в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи на вищенаведене підстави для задоволення вимог позивача відсутні.
Керуючись статтями 200, 269, 270, 277 Цивільного кодексу України, Законом України "Про інформацію", Законом України "Про доступ до публічної інформації", Законом України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 3, 4, 11, 15, 57-60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Закарпатська обласна організація "Ужгородський прес-клуб" про визнання інформації такою, що не відповідає дійсності - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду О.В. Фазикош