Справа № 242/962/17
Провадження № 2/242/603/17
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

06 вересня 2017 р. Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Капітонова В. І. , при секретарі Нарижній О. Г., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання додаткової угоди недійсною, -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання додаткової угоди недійсною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 вересня 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 150/2-1901, відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 13 880,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних на наступним порядком погашення основної суми заборгованості щомісячно : до 10 жовтня 2008 року - 185 доларів США, з 10 листопада 2008 року по 03 вересня 2015 року - 165 доларів США.

12 липня 2010 року між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до Кредитного договору, якою, зокрема, були внесені зміни до п. 1.1 Кредитного договору та було змінено графік погашення наданих відповідачем коштів, а саме збільшений строк та змінений щомісячний платіж. Позивач вважає вказану угоду незаконною та укладеною з порушенням норм чинного законодавства, оскільки відповідачем не було надано позивачу у письмовій формі в повному обсязі інформації про нові умови кредитування, не було надано відомостей щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, оскільки вона змінилася після зміни графіку погашення. Крім того, не роз'яснений графік повернення процентів за користування наданими коштами, а отже позивач не був обізнаний про остаточну суму грошових коштів, які йому необхідно було сплачувати щомісячно. Крім того, збільшення терміну погашення зобов'язання передбачає збільшення терміну нарахування процентів за користування коштами, а отже тягне за собою фактичне збільшення зобов'язань позивача, про що відповідач не зазначив при укладанні додаткової угоди.

З огляду на вищевикладене позивач просить суд визнати Додаткову угоду № 1 від 12 липня 2010 року до Договору кредиту № 150/2 -1901 від 04 вересня 2008 року, укладену між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», недійсною.

Позивач та його представник в судовому засіданні пред'явлені вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, а також письмові заперечення, відповідно до яких 18 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до АКБ «Укрсоцбанк» із заявою на отримання кредиту на придбання автотранспортного засобу та з запитом на отримання кредиту, в якому позичальник власним підписом засвідчив про той факт, що Банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, а також про відсутність у нього будь-яких заперечень стосовно наданої йому банком інформації.

04 вересня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 150/2-1901, за умовами якого позивачу були надані кредитні кошти в сім 13 880,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 03 вересня 2015 року.

Порядок надання кредиту та сплати процентів прописаний у ст. 2 Договору. Графік погашення кредиту розписаний у Додатку № 1 до Кредитного договору. Детальний розпис сукупної вартості кредиту розписаний у додатку № 2 до Кредитного договору.

Більш того, при укладенні договору кредиту ОСОБА_1 був проінформований про усі умови укладення договору, йому була надана повна інформація щодо видачі кредиту, були добре відомі всі умови кредитування, ніяких обставин, які б примушували його прийняти їх в безумовному порядку, не існувало.

07 жовтня 2010 року ОСОБА_1 сам звернувся до банку із заявою про відстрочку платежу тіла кредиту на 09 місяців та пролонгацією кредитного договору на 24 місяці в зв'язку із погіршенням матеріального стану. 12 липня 2010 року банком з позивачем була укладена додаткова угода № 1 до Кредитного договору, в якій викладені відповідні зміни щодо графіку і сум платежів, а також щодо кінцевого терміну погашення кредиту. Дана додаткова угода була підписана представником банку та позичальником. Крім того, позивач надав до суду копію додаткової угоди без додатків про детальний розпис сукупної вартості кредиту.

Крім того, відповідно до п. 3.4.1 Кредитного договору позивальник має право достроково повністю або частково погасити Кредит та нараховані проценти, тому при бажанні кінцевий термін повернення погашення кредиту можна скоротити. Просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи , приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи із положень глави 52 ЦК України , істотними умовами для укладання договору є предмет , ціна і строк.

04 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 150/2-1901 , за умовами якого позивачу були надані кредитні кошти в сумі 13 880,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 03 вересня 2015 року.

Додатком № 1 до вказаного Договору кредиту передбачений графік погашення кредиту.

Крім того, позичальник був ознайомлений з детальним розписом сукупної вартості кредиту, про що свідчить його підпис додатку № 2 до Договору кредиту.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 18 серпня 2008 року позивачем була отримана попередня інформація щодо умови кредитування.

Згідно з ч. 1 ст. 561 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2010 року позивач звернувся до Банку із заявою про відстрочку платежу по тілу кредиту на 09 місяців та пролонгацію кредитного договору на 24 місяці в зв'язку із погіршенням матеріального стану.

12 липня 2010 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору кредиту № 150/2 від 04 вересня 2008 року, відповідно до якої викладені відповідні зміни щодо графіку і сум платежів, а також щодо кінцевого терміну погашення кредиту. Згідно з п. 2 Додаткової угоди , детальний розпис сукупної вартості кредиту, зазначення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в Додатку № 1 до цієї Додаткової угоди, що є її невід'ємною частиною. Дана додаткова угода була підписана представником банку та позичальником.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Зокрема, позивач посилається на вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження. Так, посилання позивача на відсутність в Додатковій угоді інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту спростовується наданими доказами, а саме додатком № 1 до Додаткової угоди від 12 липня 2010 року, в якому відображений детальний опис сукупної вартості кредиту, зазначення реальної процентної ставки та абсолютне здороження кредиту. Вказаний Додаток, відповідно до п. 2 Додаткової угоди, є її невід'ємною частиною. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він не був обізнаний про остаточну суму грошових коштів, які він повинен був сплачувати щомісячно, оскільки в Додатковій угоді чітко відображений детальний графік погашення суми кредиту.

Разом з тим, судом встановлено, що відстрочення сплати платежів по кредиту було здійснено за заявою самого позивача. Крім того, відповідно до п. 3.4.1 Кредитного договору, який не змінювався Додатковою угодою від 12 липня 2010 року, позичальник має право достроково повністю або частково погасити Кредит та нараховані проценти. Тому висновки позивача про збільшення терміну погашення основної заборгованості та, відповідно, збільшення терміну нарахування процентів, що тягне за собою фактичне збільшення зобов'язань позивача, не є обґрунтованими.

Також наявність підпису позивача на кредитному договорі, додатковій угоді та додатках до неї, свідчить про його ознайомлення та згодою з запропонованими банком умовами.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази у справі, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження.

Крім того, до суду надійшло клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, оскільки строк позовної давності сплинув в 2013 році, проте позов був поданий в 2017 році.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ч. 1 ст.261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи, що Додаткова угода до кредитного договору була укладена 12 липня 2010 року, після укладення угоди позивач мав можливість звернутись до суду протягом трьох років, але не зробив цього без поважних причин. Також позивачем не надано доказів поважності причини пропуску строку позовної давності.

Згідно до ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п.11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже у разі недоведеності позовних вимог та одночасного пропуску строків позовної давності у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 88, 169, 212-215, 224-227 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання додаткової угоди недійсною - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а в разі відсутності у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 11 вересня 2017 року.

Суддя В. І. Капітонов