АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1021/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - ОСОБА_1, ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про визнання батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

08.12.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання батьківства.

В подальшому збільшивши позовні вимоги просила визнати ОСОБА_1 батьком дитини і стягнути з нього аліменти на утриманні дитини.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що вона та ОСОБА_1 певний період проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_3 року у них народилася спільна дитина - дочка ОСОБА_4.

На час народження дочки позивач в шлюбі з будь-ким іншим не перебувала, з ОСОБА_1 спільної заяви у відповідності до ст. 126 СК України до відділу РАЦС як до, так і після народження дитини, не подавали, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено у відповідності до вимог ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері.

Неповнолітня ОСОБА_4 проживає з матір'ю та знаходиться на повному її утриманні. Дочка навчається у школі, займається спортом, бере активну участь в змаганнях і конкурсах, що потребує значних матеріальних затрат.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.07.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 батьком неповнолітньої ОСОБА_4

Зобов'язано Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області внести зміни в актовий запис про народження №2608 від 03.11.2009 року складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, записавши батьком дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, в розмірі по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 08.12.2016 року і до досягнення повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру та строків стягнення аліментів, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що рішення суду є законним і справедливим, однак з задоволенням позову частково апелянт не погоджується.

Зазначає, що суд першої інстанції невірно визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню на утриманні дитини, оскільки визначений судом розмір аліментів недостатній для утримання дитини такого віку.

Вказує, що судом безпідставно і необгрунтовано відмовлено в стягненні аліментів за минулий час.

В судовому засіданні ОСОБА_2 і її представник апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в скарзі і письмових поясненнях до апеляційної скарги.

ОСОБА_2 вказала, що доказом про неодноразове звернення про сплату аліментів є те, що ОСОБА_1 добровільно давав кошти та визнавав, що допомагав дитині.

Зазначила, що в декларації його дружини вказано про наявність у ОСОБА_1 майна і що їй відомо, що ОСОБА_1 заробляє більше ніж вказано в документах.

ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив і вказав, що разом з ОСОБА_2 не проживав і створення сім'ї не планував.

Щодо майна в декларації вказав, що не знає про що йдеться.

Заперечив твердження ОСОБА_2 про більші доходи ніж ті, що вказані в офіційних документах.

Від Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану надійшла заява у якій відділ просить справу розглядати у відсутності їх представника.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновком експертизи встановлено і відповідачем визнано його батьківство, але між сторонами не досягнуто домовленості про спосіб виконання обов'язку утримувати дитину.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується оскільки він достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, актовий запис № 2608 від 03.11.2009 року, матір'ю дитини є ОСОБА_2, батьком записано ОСОБА_5 відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері), що підтверджується як витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 5) так і свідоцтвом про народження (а.с. 9).

Спільної заяви про походження дитини від сторін до відділу РАЦС як до, так і після народження дитини батьки не подавали, і запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено зі слів матері.

Згідно висновку судово-медичної генетичної експертизи № 111 від 08 червня 2017 року, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_4 складає величину не менш ніж 99,99 % (а.с. 47-50).

Згідно ч.1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції дійшов вірного і обгрунтованого висновку про доведення факту батьківства відповідача і про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

В цій частині апелянт погоджується з рішенням суду про що неодноразово вказується ним в апеляційній скарзі.

Згідно ч.1 ст. 302 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув аліменти на утримання дитини в розмірі 2500 грн. щомісячно, з наступних підстав:

суд першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 182 СК України врахував обставини, що мають значення для вирішення справи і апелянтом не спростовано доказами висновку суду;

згідно ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень;

норма ст. 180 СК України зобов'язує обох батьків утримувати дитину;

на день винесення рішення судом першої інстанції 11.07.2017 року прожитковий мінімум для дитини у даному випадку становив 1777 грн;

з відповідача стягнуто аліменти - 1000 грн, що становить більше ніж половина прожиткового мінімуму, який повинен забезпечити батько;

згідно довідки про доходи ОСОБА_1 (а.с. 61) середня заробітна плата за період з липня 2016 року по грудень 2016 року становила 2173,5 грн., без врахування встановлених законом відрахувань - податку з доходу;

стягнута сума аліментів 1000 грн. становить 46% від заробітної плати ОСОБА_1;

враховуючи вказане судом першої інстанції стягнуто не тільки більшу половину встановленого прожиткового мінімуму з ОСОБА_1, але і майже половину його доходу.

Критично оцінюються і доводи апелянта, що ОСОБА_1 має доходи більші ніж ті, які підтверджені матеріалами справи і те, що ОСОБА_1. має майно, оскільки відсутні докази про наявність більших доходів ОСОБА_1 і з декларації дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_6 не можливо встановити яке йому належить майно і дати йому оцінку згідно182 СК України.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому на підставі доводів не підтверджених доказами суд апеляційної інстанції не може поставити під сумнів висновок суду першої інстанції і тим більше покласти доводи не підтверджені доказами в основу свого рішення.

Нормами ст.192 СК України передбачена можливість змінити розмір аліментів визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, розмір аліментів може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 185 СК України передбачено обов'язок ОСОБА_1 брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не стягнув аліменти за минулий час - за 2014-2016 роки в розмірі 90000 грн, з наступних підстав:

згідно ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки;

необхідною умовою для стягнення аліментів за минулий час є подання доказів про те, що позивач не міг одержати аліменти у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати;

ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не вказано про те, що ОСОБА_1 ухилявся від сплати аліментів;

доказів які б свідчили про ухилення ОСОБА_1 від сплати аліментів матеріали справи не містять;

в письмових поясненнях до апеляційної скарги ОСОБА_2 сама вказує, що ОСОБА_1 періодично надавав кошти на утримання дитини;

оскільки ОСОБА_1 добровільно надавав кошти на утримання дитини, про що вказує сама позивач, то відповідно стверджувати про його ухилення від сплати аліментів не можна;

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини за минулий час, оскільки позивач відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України не надала суду належних і допустимих доказів вжиття заходів для одержання аліментів з відповідача та неможливості одержання таких у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді