Єдиний унікальний номер: 378/392/17
Провадження № 2/378/118/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)
"14" вересня 2017 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Марущак Н. М.

за участю секретаря: Карабань З. І.,

представника позивача: Василюка Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ставище справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Управління оперативного командування "Схід" про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11.10.2015 року близько 20 години 00 хвилин солдат військової частини НОМЕР_2 Збройних сил України - ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Тoyota Hilux», спеціальний реєстраційний номер на темному фоні НОМЕР_3 , який належить військовій частині НОМЕР_2 , рухаючись проїзною частиною 127-128 кілометру автодороги «Київ-Одеса» в напрямку м. Київ, в порушення вимоги ПДР України, вирішив здійснити маневр розвороту через розділювальну смугу, по якій заборонено рух та зупинка транспортних засобів, не впевнившись, що вказаний маневр буде безпечний та не створить перешкод іншим учасникам руху, проявивши неуважність розпочав маневр розвороту та допустив зіткнення з автомобілем „Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_4 , що належить їй. Внаслідок вказаної ДТП їй спричинена матеріальна шкода внаслідок пошкодження автомобіля на суму 210770 грн. та моральна шкода в розмірі 50000 грн..
Позивач з урахуванням уточнень (а.с. 116) просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 Управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на свою користь вказані суми матеріальної та моральної шкоди, 38800,49 грн. інфляційних втрат, три відсотки річних в сумі 9815,14 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 3093,87 грн.
Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про час і місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомив (а. с. 167, 170, 171).

Суд вважає можливим розгляд справи за наявними матеріалами, в зв`язку з чим відповідно до ст. ст. 169 ч. 4, 225 ЦПК України постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 та дослідивши письмові докази по справі та матеріали кримінального провадження 364/1135/16к, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню.

З вироку Володарського районного суду Київської області від 30.11.2016 року встановлено, що 11 жовтня 2015 року, близько 20 години 00 хвилин, ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді солдата військової частини № НОМЕР_5 , керуючи автомобілем марки «Тoyota Hilux», спеціальний реєстраційний номер на темному фоні НОМЕР_3 , рухаючись проїзною частиною 127-128 кілометру автодороги «Київ-Одеса» в напрямку м. Київ, порушив вимоги ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем, який рухався в попутному напрямку, марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 . Вказаним вироком суду, який набрав законної сили 30.12.2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. (а. с. 7-8).

З вказаного вироку та копії тимчасового свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_6 від 25.07.2015 року встановлено, що автомобіль марки «Тoyota»», реєстраційний номер НОМЕР_3 , належить військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 7-8, 10).

Вищевказаним вироком Володарського районного суду було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ставищенського районного суду Київської області від 13.10.2015 року на зазначений транспортний засіб з механічними пошкодженнями, що належить військовій частині НОМЕР_2 Збройних Сил України згідно вказаного тимчасового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та повернуто автомобіль зазначеній військовій частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов`язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мало місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль „Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_4 , належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 (а.с. 9).

Під час вказаної ДТП було пошкоджено належний позивачці ОСОБА_1 автомобіль „Volkswagen Caddy, що підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, копіями висновку судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 9-20), дефектної відомості огляду колісного транспортного засобу (а.с. 21-22), ремонтної калькуляції (23-29),

Згідно вищевказаного висновку судової автотоварознавчої експертизи вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП складає 263433 грн.21 коп., його ринкова вартість становила 210770 грн., відповідно, матеріальний збиток, завданий власникові вищевказаного автомобіля „Volkswagen Caddy, становить 210770 грн. (а.с. 9-20).

Стаття 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє таким джерелом на відповідній правовій підставі. Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи, згідно з вимогами ч. 3 ст. 386 ЦК України має власник.

В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №7 від 08 липня 1994 року, №11 від 30 вересня 1994 року, №15 від 25 травня 1998 року, №9 від 24 жовтня 2003 року) / далі Постанова від 27.03.1999 року /вказано, що під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Крім того, надано приблизний перелік власників джерел підвищеної небезпеки, до яких, зокрема, належать власники джерел підвищеної небезпеки (кооперативи, акціонерні товариства, громадяни тощо); організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на праві повного господарського відання або на праві оперативного управління (державні підприємства та установи); організації та громадяни, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі відповідних договорів (договору оренди, підряду); громадяни, які мають доручення на керування транспортним засобом; організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі адміністративного акта про передачу їх у тимчасове користування.

Не вважається власником джерела підвищеної небезпеки та не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, в зв`язку з трудовими відносинами з власником цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнута до відповідальності лише самим власником джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися.

Згідно з роз`ясненнями п. 5 зазначеної вище Постанови під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст.1172 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Не впливають на виникнення обов`язку власника джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов`язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях.

В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»/ далі Постанова від 01.03.2013 року/, та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: власник транспортного засобу; винна особа-власник транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (власник) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст.1178, 1179, 1183,1186 ЦК України та ст. ст. 1187, 1188 ЦК України. У свою чергу матеріальна або фактична ознака власника джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об`єктами. У разі, якщо управління небезпечним об`єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього власника, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки власника небезпечного об`єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси. Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування. Також, Постановою КМ України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, його списання та використання. Пункт 3 вказаного Положення зазначає, що Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (п.5 вказаного Положення).

Відповідно до ст.ст. 22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з роз`ясненнями п. 9 Постанови від 27.03.1992 року , при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди, як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. У разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Військова частина польова пошта НОМЕР_2 , на обліку в якій перебуває автомобіль марки «Тoyota», реєстраційний номер НОМЕР_3 ,надіслала суду письмові заперечення щодо позову (а. с. 85-86, 93-94), посилаючись на те, що в момент скоєння ДТП солдат ОСОБА_2 не виконував свої трудові (службові) обов`язки, не знаходився у службовому відрядженні шляхові листи для переміщення ОСОБА_2 військовою частиною не видавались; автомобіль марки «Тoyota Hilux», спеціальний реєстраційний номер НОМЕР_3 , на обліку у їх військовій частині не перебуває.

Проте, як встановлено вище вказаний транспортний засіб відповідно до вироку Володарського районного суду Київської області від 30.11.2016 року (а. с. 7-8) та тимчасового свідоцтва (а. с. 10) перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_2 , тобто, вказана військова частина володіє цим об`єктом в силу права оперативного управління.

Відповідно до листа Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу збройних сил України від 22.06.2017 р. № 322/1/2892 військові частини - польові пошти В0000 Збройних Сил України не мають статусів юридичних осіб та їм не визначаються юридичні адреси; станом на 22.06.2017 військова частина - польова пошта НОМЕР_2 знаходиться у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 Управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (найближчий орган військового управління (військова частина) із правовим статусом юридичної особи) (а. с. 112).

Тобто, відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем ОСОБА_2 , повинна нести військова частина НОМЕР_1 Управління оперативного командування "Схід".

Відповідачем не надано суду доказів про незаконне заволодіння даним транспортним засобом, а також доказів, що в день ДТП 11 жовтня 2015 року солдат ОСОБА_2 самовільно залишив військову службу.

Крім того, з досліджених судом матеріалів кримінального провадження № 364/1135/16-к, провадження № 1-кп/364/69/16, зокрема, військового квитка ОСОБА_2 (а. с. 175-177), службової характеристики з військової частини НОМЕР_2 від 27.11.2015 р. (а. с. 178) та характеристики з Луцького відділу поліції (а. м. крим. пров. 95) судом встановлено, що старший солдат ОСОБА_2 проходив військову службу з 12.08.2014 по 30.01.2016, в т. ч. з 07.07.2015 у військовій частині НОМЕР_2 .

Тобто, під час скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 керував автомобілем за наявності належних правових підстав. Частина 1 ст.1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тому, саме на власника автомобіля - відповідача по справі, військову частину НОМЕР_1 Управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (у підпорядкуванні якої знаходиться військова частина НОМЕР_2 , що не має статусу юридичної особи), має покладатись відповідальність за відшкодування шкоди, завданої позивачеві. Вина військовослужбовця ОСОБА_2 у скоєнні вищевказаної ДТП встановлена вищевказаним вироком Володарського районного суду від 30.11.2016 року.

Відповідно до п.п.14,15 Постанови від 01.03.2013 року , якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

З урахуванням викладеного з відповідача військової частини НОМЕР_1 Управління оперативного командування "Схід"на користь позивача слід стягнути матеріальний збиток, завданий позивачеві внаслідок пошкодження вищевказаного автомобіля „Volkswagen Caddy в сумі 210770 грн.

Як зазначено вище, відповідно до вищевказаного висновку експерта відновлення пошкодженого під час ДТП транспортного засобу позивача є неможливим. Проте, оскільки відповідачем суду не подана заява про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду, суд позбавлений можливості вирішити на даний час питання щодо передачі даного майна відповідачеві.

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних необхідно зазначити таке.
В постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 зазначено, що відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Слід також зазначити, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13).

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за вказаний позивачем в її заяві період з 11.10.2015 року по 28.04.2017 року в сумі 9815,14 грн. та інфляційних витрат за вищевказаний період в сумі 38800 грн.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн. підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь даних позивачів та обсяг відповідальності, який покладається при її відшкодуванні на кожного із відповідачів, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач, обгрунтовуючи розмір спричиненої їй моральної шкоди внаслідок пошкодження належного їй автомобіля серед іншого посилається також на погіршення стану свого здоров`я, на підтвердження чого надала суду копію довідки Христинівської районної лікарні № 2 від 05.01.2017 року, згідно якої вона з 09.09.2016 року по 01.10.2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні з діагнозом: змінена (атеросклеротична гіпертонічна енцефалонатія НІІ, ГПМК по ішемічному типу в правій гемісфері з лівостороннім геміпарезом, артеріальна гіпертензія, гіпертензивне серце, СНО. (а.с. 41). Проте, позивачем не надано суду належних доказів про наявність причинного зв`язку між вказаним захворюванням та пошкодженням належного їй вищевказаного майна.

Суд вважає, що дійсно позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає душевних стражданнях, пережитих нею у зв`язку із самим фактом пошкодження належного їй транспортного засобу, оскільки, користування автомобілем за призначенням є неможливим через його знищення, що порушило нормальні життєві зв`язки позивача. Оцінюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, встановлені судом обставини щодо пошкодження належного їй автомобіля та неможливості його відновлення та, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути з відповідача на її користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди .

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на відшкодування сплаченого позивачем судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: по вимозі майнового характеру в сумі 2107 грн. 70 коп. (210770 х 1% : 100), по вимозі немайнового характеру про стягнення моральної (немайнової) шкоди в сумі 640 грн., а всього 2747 грн. 70 коп.

Керуючись ст.ст. 11, 22, 23, 625, 1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169ч. 4, 209 ч. 4, 213-215, 225 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із військової частини НОМЕР_1 Управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 "на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , жительки АДРЕСА_1 , матеріальну шкоду в сумі 210770 (двісті десять тисяч сімсот сімдесят) гривень, на відшкодування моральної шкоди 5000 (п"ять тисяч) гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 2747 (дві тисячі сімсот сорок сім) гривень 70 копійок.

В решті частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду позивачем та її представником може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Київської області через Ставищенський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а в разі їх відсутності у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення до Ставищенського районного суду Київської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повне рішення виготовлено 14 вересня 2017 року.

Суддя Н. М. Марущак