Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2610/17 Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 03 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Редакція Розівської районної газети «Роз-інформ» Розівської районної ради, ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до комунального підприємства «Редакція Розівської районної газети «Роз-інформ» Розівської районної ради, ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, який в процесі розгляду справи уточнила.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 лютого 2016 року в Розівській районній газеті «Роз-інформ» в номері №8(1073) на першій сторінці було надруковано статтю під назвою «Ми маємо жити без страху», автором якої є редактор вказаної газети ОСОБА_4, де зазначено про вкрай негативне ставлення до проблем дітей з боку районних установ, які повинні опікуватись питанням захисту прав дітей. Посилаючись на неправдивість всієї викладеної інформації в зазначеній статті, ОСОБА_3, як начальник служби у справах дітей Розівської районної державної адміністрації Запорізької області просила визнати її недостовірною в повному обсязі, такою, що не відповідає дійсності, порушує її права та свободи, ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, поширену у зазначений вище спосіб, шляхом публікації спростування інформації про неї, викладеної в вищевказаній статті, у строк не пізніше десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на першій сторінці та тому ж місці газети. Одночасно просила вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 03 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні цього позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що висловлена у статті інформація, яку просить спростувати позивач, є лише вираженням особистих поглядів щодо особи позивача та оціночним судженням, правдивість яких не підлягає доведенню, а самі судження не підлягають спростуванню.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Згідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно застосував норми ст. 3, 34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які регламентують право кожної людини на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищою соціальною цінністю.

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII "Про інформацію" (з подальшими змінами), за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За таких обставин, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про те, що з боку автора статті ОСОБА_4 немає факту розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача, , а є оціночними судженнями та переконаннями.

Такий висновок суду узгоджується з нормами ст. 277 ЦК України, якою передбачено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Зазначене відповідає і міжнародній практиці, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Аналогічний висновок міститься і в рішенні Євросуду «Лінгенс проти Австрії», (Lingens v. Austria), від 8 липня 1986 року, п. 42, Series A, no. 103 рік.

Тому, з урахуванням положень ст. 30 Закону України "Про інформацію", ст. 10 зазначеної Конвенції, судової практики Європейського Суду з прав людини, судом першої інстанції правомірно визнано що з боку автора статті ОСОБА_4 немає факту розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача, а є субєктивною думкою автора статті.

Докази та обставини апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 03 січня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: