Справа № 349/292/17
Провадження № 22-ц/779/1247/2017
Головуючий у 1 інстанції Рибій М. Г.
Суддя-доповідач Ясеновенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В.,Горейко М.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Вербилівської сільської ради про визнання незаконним рішення Вербилівської сільської ради від 01.10.2000 року, недійсним свідоцтва про право власності від 06.02.2001року, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на 1/5 частину домоволодіння та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Рогатинського районного суду від 19 червня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

05.09.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

В заяві зазначила, що з 01.07.1970 року по серпень 2016 року вона зареєстрована та проживає в окремій кімнаті з окремим входом будинку №6а по вул. Миру в с. Залужжя Рогатинського району. Разом з нею в цій кімнаті проживають її чоловік та двоє дітей.

В іншій частині цього ж будинку проживають її мати ОСОБА_2 та брат ОСОБА_3

В серпні 2016 року відповідачі, повідомивши її про те, що спірне домоволодіння в рівних частках належить їм на праві власності, забрали у неї ключ від вхідних дверей до її кімнати, чим створили перешкоди у користуванні нею.

Посилаючись на те, що спірне домоволодіння належало до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_4 та членом якого була і вона, маючи право власності на 1/5 його частину, а отже Вербилівська сільська рада рішенням від 01.10 2000 року безпідставно передала домоволодіння у власність лише ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та 06.02.2001 року видала їм свідоцтво про право власності на домоволодіння, а пізніше ОСОБА_5 подарувала 1/2 частину домоволодіння ОСОБА_2, ОСОБА_1 просила:

- визнати незаконним рішення Вербилівської сільської ради від 01.10.2000 року про передачу колгоспного двору в с. Залужжя по вул. Шевченка,118, головою якого був ОСОБА_4, у спільну часткову власність по 1/4 частині членам колгоспного двору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6

- визнати недійсним свідоцтво про право власності від 06.02.2001 року, видане Вербилівською сільською радою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на домоволодіння в с. Залужжя по вул. Миру,6 (колишня Шевченка, 118)

- визнати недійсним договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину домоволодіння в с. Залужжя по вул. Миру, 6

- визнати право власності на 1/5 частину домоволодіння по вул. Миру, 6 в с. Залужжя, як на майно колишнього колгоспного двору, та зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловою кімнатою шляхом повернення їй ключів від вхідних дверей.

Рішенням Рогатинського районного суду від 19 червня 2017 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати незаконним та скасувати рішення Вербилівської сільської ради від 01 жовтня 2000 року про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Також постановлено визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно домоволодіння в с. Залужжя по вул. Миру, 5, видане 06 лютого 2001 року Вербилівською сільською радою.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування будинку, укладеного 21 травня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та про визнання права власності на 1/5 частку домоволодіння.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, Вербилівської сільської ради на користь ОСОБА_1 по 213,34 грн. судових витрат.

На зазначене рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину домоволодіння.

Апелянт зазначає, що суд, встановивши, що на момент набрання чинності ЗУ «Про власність» спірне домоволодіння відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», дійшов помилкового висновку про те, що вимоги про визнання права власності на майно не є належним способом захисту свого права, оскільки такий спосіб захисту порушеного права можливий, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був і це майно не вибуло з його володіння. Разом з цим, суд вважав, що у даному випадку позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був і належним способом захисту при цьому є витребування майна від нинішнього володільця шляхом віндикації.

ОСОБА_1 вказує на те, що на момент прийняття сільською радою рішень щодо права власності на домоволодіння вона та її сімя фактично володіли житловим приміщенням та продовжують володіти, оскільки зареєстровані там, однак, за відсутності у неї правовстановлюючих документів на частину домоволодіння саме вимога про визнання за нею права власності є належним способом захисту її порушеного права.

Просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов.

ОСОБА_3, не погоджуючись з рішення суду в частині задоволення позовних вимог, також подав апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що суд застосував до спірних правовідносин Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 року №112/5, які на час існування спірних правовідносин втратили чинність.

Суду слід було застосувати Постанову Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року №5-24/26, а пізніше Вказівки, затверджені постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69.

Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що станом на час набрання чинності ЗУ «Про власність» спірне господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки такий висновок не підтверджений належними доказами.

Зокрема, безпідставним є висновок суду про те, що ОСОБА_1 станом на 20.02.1989 року була членом колгоспу, оскільки вона не подала належних доказів, а саме копії заяви про вступ до колгоспу та рішення загальних зборів про прийняття в члени колгоспу.

При цьому суд не врахував правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-350цс15 від 18.11.2015 року про те, що порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_1 та її представник свою апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній, апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнали.

ОСОБА_3 та його представник свою апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній, апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали.

Представник Вербилівської сільської ради в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 20.02.1989 року жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, що розташований в с. Вербилівці по вул. Шевченка 118, Рогатинського району належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_4 Житловий будинок в цілому зареєстрований у Івано-Франківському ОБТІ на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_4, та записаний в реєстрову книгу №1 за реєстром №131 20.02.1989 року. (а.с.85).

Рішенням Вербилівської сільської ради від 01.10.2000 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, який належав на 01.07.1990 року ОСОБА_4» оформлено право власності на житловий будинок за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с.86).

Відповідно до свідоцтва про право власності на половину будинковолодіння в селі Залужжя від 06.02.2001 року та реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, половина будинковолодіння, що знаходиться в селі Залужжя по вул. Миру, 5 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях. (а.с. 87)

Відповідно до свідоцтва про право власності на половину будинковолодіння в селі Залужжя від 06.02.2001 року та реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, половина будинковолодіння, що знаходиться в селі Залужжя по вул. Миру, 5 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях. (а.с. 88)

21.05.2009 року ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_5, та ОСОБА_2 уклали договір дарування, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані у с. Залужжя, по вул. Миру,5 Рогатинського району Івано-Франківської області. (а.с.89)

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 10.07.1987 року прийнята в члени колгоспу імені Леніна та прийнята на роботу в колгосп різноробочою, 01.09.1988 року виключена з членів колгоспу у звязку з переходом на іншу роботу, а з 01.09.1989 року зарахована студенткою першого курсу Прикарпатського університету, де навчалась до 15.08.1993 року. (а.с.109)

Відповідно до записів в погосподарській книзі житлового будинку за адресою: с. Залужжя, вул. Миру, 6 (колишня вул. Шевченка, 118) за 1986-1990 роки в ньому були зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_3. Суспільну групу цього господарства визначено як колгоспний двір; головою двору зазначено ОСОБА_4, який на цей час був пенсіонером. Щодо роботи ОСОБА_7 міститься запис «к-сп ім. Леніна, колгоспниця».

Згідно з наданою інформацією відділу Держгеокадастру у Рогатинському районі Івано-Франківської області ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на підставі розпорядження Рогатинської РДА від 16.10.2008 № 231 було виділено в натурі земельні ділянки як власникам земельних часток (паїв) селянської спілки «Єдність».

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність віднесення спірного домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з часу народження по 2011 рік проживала у спірному будинку, чого не заперечили відповідачі у справі.

Відповідно до розяснень, зазначених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» спірне господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» і ОСОБА_1 хоч і вибула з членів двору, однак не втратила права на 1/5 частку в його майні.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України «Про власність» (чинного на час прийняття сільською радою оскаржуваного рішення) власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Оскільки рішення Вербилівської сільської ради про оформлення права власності на житловий будинок порушує права ОСОБА_1, як власника частки зазначеного будинку, висновок суду про незаконність рішення Вербилівської сільської ради від 01.10.2010 року про оформлення права власності на житловий будинок та недійсність виданого на його підставі свідоцтва про право власності є законним та обґрунтованим.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину житлового будинку, зазначивши про те, що нею обрано невірний спосіб захисту порушеного права, не заслуговують на увагу враховуючи наступне.

Згідно розяснення, яке міститься в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

У той самий час, якщо позивач вимагає повернення майна відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Установивши, що частка спірного житлового будинку вибула з володіння ОСОБА_1 за договором дарування, учасником якого вона не була, суд обґрунтовано відмовив у позові, заявленому з підстав, передбачених статтею 392 ЦК України, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є належним у даному спорі.

Колегія суддів не вбачає підстав і для скасування рішення суду за доводами апеляційної скарги ОСОБА_3

Посилання апелянта на помилковість висновку суду про те, що станом на час набрання чинності ЗУ «Про власність» спірне господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки такий висновок не підтверджений належними доказами, зокрема копією заяви про вступ до колгоспу та рішенням загальних зборів про прийняття в члени колгоспу, не заслуговують на увагу, оскільки записи в погосподарських книгах, свідоцтво про право власності на жилий будинок від 20.02.1989; інформація про отримання членами двору прав на земельні частки (паї), запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про членство в колгоспі та працевлаштування у колгоспі, дають підстави для висновку про віднесення спірного домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір».

Безпідставним є посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-350цс15 від 18.11.2015 року про те, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим, оскільки як було зазначено вище в матеріалах справи достатньо доказів належності спірного житлового будинку до суспільної групи «колгоспний двір».

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема Вказівок по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 року №112/5, які на час існування спірних правовідносин втратили чинність, оскільки записи у погосподарських книгах щодо статусу спірного господарства «колгоспний двір» проводились до 1990 року відповідно до чинного на той час законодавства.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відхилити, а рішення Рогатинського районного суду від 19 червня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_8