Єдиний унікальний № 243/8036/16-ц
Провадження № 2/243/90/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Словянськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Мінаєв І.М.,

при секретарі судового засідання Кабановій О.О.,

за участю

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника Головного

територіального управління юстиції

у Донецькій області ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 України в особі Кабінету міністрів України, Державної казначейської служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_4 України в особі Кабінету міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди та, посилаючись на ст. 22 ЦК України; Закон України «Про боротьбу з тероризмом» № 638-IV від 20.03.2014 року в редакції Закону України № 1313-VII від 05.06.2014 року; Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014; п.6 ч. 1 ст. 21, п. 1 ч. 2 ст. 84, п. 1 ч. 3 ст. 84 Кодексу цивільного захисту України та рішення ЄСПЛ «Кечко проти України», просить суд стягнути з ОСОБА_4 України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом, пошкоджену квартиру, що розташована за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Свободи, 5. кв. 78 у сумі 19916,65 грн.

Позивачка в обґрунтування своїх вимог послалася на наступне.

Її квартира № 78, розташована в будинку № 5 по вул. Свободи в місті Словянську Донецької області. З квітня 2014 року по 05.07.2014 року на території м. Словянська проводились диверсійні дії, неодноразові обстріли житлових районів міста, у звязку з чим на час проведення антитерористичної операції вона змушена була покинути свою квартиру.

07.06.2014 року під час масового обстрілу у будинок, в якому розташована її квартира, потрапили снаряди, внаслідок чого розбите вікно, три віконних блоки, віконна перемичка, три міжкімнатні двері, огорожа балкона, частково пошкоджений штукатурний шар на стелі та стіні, що підтверджено актом № 93 від 15.08.2014 року обстеження обєкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, який затверджено протоколом засідання робочої комісії № 2 від 15.08.2014 року та рішенням Словянської міської ради від 18.02.2015 року № 99, комісією у складі: в.о. начальника УЖКГ ОСОБА_6, заступника начальника ОСОБА_7, начальника відділу цивільного захисту ОСОБА_8, спеціаліста 1 категорії УЖКГ ОСОБА_9

Вона неодноразово зверталася за матеріальною допомогою для ремонту пошкодженої квартири до Словянської міської ради, але ніякої допомоги не отримала та змушена була провести ремонтні роботи за власні кошти, що в загальній сумі склало 19916,65 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та зазначили, що хоча ОСОБА_1 і не є власницею квартири АДРЕСА_1, фактично цією квартирою користується, саме вона витрачала кошти на утримання квартири. Власником квартири є її син ОСОБА_5, який проживає в іншому місці. На ремонт квартири кошти вона позичала у родичів, тому просить стягнути їх з держави. Вона не зверталась до органів цивільного захисту для визнання факту пошкодження квартири надзвичайною ситуацією, також не визнана потерпілою від злочину, передбаченого ст.. 258 КК України, вона визнана потерпілою та допитувалась слідчим поліції за фактом пошкодження квартири в провадженні за ч. 2 ст. 194 КК України. До міської ради з приводу передачі пошкодженої квартири органу самоврядування не зверталася та не має такого наміру.

Представники відповідача - Кабінету Міністрів України ОСОБА_10, уповноважена на представлення інтересів довіреністю № 896/9/32-15 (а.с.46) та ОСОБА_3, уповноважений представлення інтересів довіреністю № 14/7-10 (а.с.165) заперечували проти задоволення позову. Зазначили, що Кабінет Міністрів України відповідно до положень Конституції України, Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Закону України «Про боротьбу з тероризмом», не є належним відповідачем, оскільки до його компетенції не віднесено питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок антитерористичної операції.

На теперішній час відсутній закон чи нормативний акт, який регулює порядок відшкодування шкоди, спричиненої проведенням АТО, не встановлено державний орган, на який покладено обовязок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Згідно з частинами першою та другою ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного призначення, якщо інше не передбачено Законом про ОСОБА_4 бюджет України. Однак на теперішній час відсутній закон чи нормативний акт, яки регулює порядок відшкодування, не встановлено державний орган, на який покладено обовязок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування.

В обґрунтування суми матеріального збитку позивач надала копії товарних чеків, видаткових накладних та розписки фізичних осіб, за якими неможливо зясувати чи вказані товари придбались саме позивачем ОСОБА_1 та були використані саме на ремонт квартири АДРЕСА_2. Згідно статті 1192 ЦК України розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що у разі визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством, проведення незалежної оцінки майна є обовязковим. Дана оцінка відсутня. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.43-45).

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_10 від 12.01.2017 року обовязковою умовою застосування статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набули законної сили. Однак, на теперішній час відсутній закон чи нормативний акт, яки регулює порядок відшкодування, не встановлено державний орган, на який покладено обовязок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування (а.с.72-79).

Окрім того, у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 зазначив, що позивачка ОСОБА_1 заявила декілька підстав позову, а саме: проведення антитерористичної операції на території м. Словянська; терористичний акт та надзвичайна ситуація. Однак, належним чином обґрунтувати та довести жодну із зазначених підстав не може, оскільки відсутній вирок суду у кримінальному провадженні, який набув законної сили, надзвичайна ситуація в установленому порядку не зареєстрована, кримінального провадження за ст.. 258 КК України не відкрите, а сама позивач не є власницею пошкодженої квартири та не має права на відшкодування матеріальних збитків внаслідок її пошкодження.

Відповідач ОСОБА_4 казначейська служба України був повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2, 3 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.01.2000 року (а. с. 237) квартира № 78, яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Свободи, буд. 5, належить на праві приватної власності ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.01.2000 року, виданого Словянською міською радою, власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 (а. с. 237)

З матеріалів справи вбачається, що фактично ОСОБА_1 не є власницею спірного майна, а лише користується ним, тобто законодавчо обмежена у можливості розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно акту № 93 від 15.08.2014 року обстеження обєкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, який затверджено протоколом засідання робочої комісії № 2 від 15.08.2014 року та рішенням Словянської міської ради від 18.02.2015 року № 99, комісією у складі: в.о. начальника УЖКГ ОСОБА_6, заступника начальника ОСОБА_7, начальника відділу цивільного захисту ОСОБА_8, спеціаліста 1 категорії УЖКГ ОСОБА_9, під час обстеження квартири АДРЕСА_4 виявлено, що розбите скло, пошкоджений віконний блок віконної перемички; три міжкімнатні двері, огорожа балкону, частково пошкоджений штукатурний шар на стелі стіни, балконний блок 3 шт., 1,16х1,45 S =1,68 м 2 . Висновки: 0,55х1,30 (2 шт.) 0,32х1,30 (2 шт.) 0,75х1,30 (2 шт.) S =5,89 м 2 L штапик = 27,8м2. Категорія технічного стану -1, квартира придатна для подальшої експлуатації (а. с. 4).

ОСОБА_1 зверталась до Словянської міської ради Донецької області за фактом пошкодження квартири АДРЕСА_5. Нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Словянськ, вул. Свободи, 5/78 включено до реєстру обєктів, що потребують відшкодування збитків пошкодженого майна під час проведення бойових дій на території м. Словянська (а. с. 12).

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилалася на те, що така шкода завдана їй внаслідок подій, які відбувалися на території м. Словянська в період з квітня 2014 року по 05 липня 2014 року, а саме внаслідок обстрілу житлових районів міста в період проведення антитерористичної операції.

Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI).

Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07.04.2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Слов'янськ Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема:

- забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: ОСОБА_4 агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування);

- забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: ОСОБА_4 агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою).

На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу.

Відповідно до статті 4 та частини 4 ст. 5 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.10.2012 р. № 5461-VI).

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Враховуючи зазначене, доводи представника ОСОБА_4 Україна в особі Кабінету Міністрів України про те, що належним відповідачем по цій справі є заподіювач шкоди, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Таким чином, згідно ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону, тобто покладається на державу.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте, держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Звертаючись до суду з дійсним позовом ОСОБА_1 в якості відповідача зазначила саме ОСОБА_4 Україна та відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно.

Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яке діє на підставі довіреності Міністерства юстиції України від 03.01.2017 року за № 7/9.1/32-17, виданої відповідно до ст. 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам. Позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України ОСОБА_1 не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди позивач просив стягнути з держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з окремого органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України).

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється ОСОБА_4 казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила відшкодувати їй шкоду за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Хоча стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, проте, такий механізм визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 01.07.2013 року.

Як передбачено ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт пошкодження квартири позивача ОСОБА_1 внаслідок терористичного акту та надзвичайної ситуації .

Акт № 93 від 12.08.2014 року обстеження пошкодженої квартири АДРЕСА_6 не містить відомостей, що нерухоме майно пошкоджене внаслідок саме терористичного акту або внаслідок проведення антитерористичної операції.

Судом встановлено, що органом досудового розслідування Словянського МВ ГУМВС України в Донецькій області 08.08.2014 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 194 КК України за фактом пошкодження майна ОСОБА_1 за адресою м. Словянськ, вул.. Свободи,5/78 (а. с. 211)

Частина 2 ст. 194 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне знищення або пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загально небезпечним способом.

Кримінальна відповідальність за вчинення терористичного акту передбачена ст. 258 КК України, вказаний злочин є самостійним злочином і має відповідну юридичну кваліфікацію.

Питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві не порушувала.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності.

До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу).

Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Актом № 93 від 12 серпня 2014 року обстеження об'єкта пошкодженого під час проведення антитерористичної операції підтверджується, що квартира АДРЕСА_3, є пошкодженою.

Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований (частина 3).

Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок (частина 4).

Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб'єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується (частина 7).

Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються (частина 8).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Місто Слов'янськ Донецької області до таких населених пунктів не відноситься.

З 06 липня 2014 року органи державної влади та території міста Слов'янськ Донецької області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте позивач до теперішнього часу, вже більш ніж два роки, житлом не забезпечений.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях.

Проте, до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий.

ОСОБА_3 же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції.

Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися.

Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про ОСОБА_4 бюджет України.

Проте, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26).

Відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджений житловий будинок, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній.

Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Однак, частиною 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 не здійснювала передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, обєктам господарювання. Тобто, недотримання вимог частини 9 статті 86 КЦЗ України унеможливлює застосування інших норм КЦЗ України, а саме виплати грошової компенсації за рахунок держави. Позивачем не було надано докази звернення з приводу забезпечення житлом замість зруйнованого.

Відповідно до повідомлення Словянської міської ради від 21.08.2017 року станом на 16.08.2017 року гр. ОСОБА_1 з приводу добровільної передачі пошкодженої квартири АДРЕСА_1 до органу місцевого самоврядування не зверталась.

Як вбачається з повідомлення Словянського відділу поліції ГУНП в Донецькій області №1077/303/01/2017 від 26.01.2017 року заяву гр-ки ОСОБА_1 щодо пошкодження загально небезпечним способом в ході артилерійського обстрілу АДРЕСА_7, розташованої у буд. № 5 по вул. Свободи м. Словянська зареєстровано черговою частиною Словянського МВ ГУМВС України в Донецькій області до Журналу Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій за № 9492 від 08.08.2014 року.

Інформацію про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 194 КК України 08.08.2014 року внесено до ЄРДР за № 0002795, за яким рішення не прийнято (а.с.93).

Відомості про таку надзвичайну ситуацію та терористичний акт на території м. Словянська до ЄРДР внесені не були, ОСОБА_1 не визнавалася потерпілою в рамках даного кримінального провадження, також згідно відповіді директора Департмаменту Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 29.08.2017 року, у період з травня по серпень 2014 року надзвичайних ситуацій на території м. Словянська Донецької області не зареєстровано (а. с. 229).

Положення ст. 1177 ЦК України не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину, мають визначатись спеціальним законом.

До прийняття такого закону про відшкодування державою шкоди відповідно до ст. 1177 ЦК України на підставі загальних правил здійснюватися не може.

На час вирішення спору по суті єдиним окремим законом про відшкодування шкоди, завданої злочином, за рахунок державного бюджету, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо.

Встановлені у справі обставини та надані сторонами докази не дають підстави зробити висновок, що шкода завдана позивачу була наслідком проведення на території м. Словянська антитерористичної операції з квітня 2014 року по 5 липня 2014 року; наслідком терористичного акту або надзвичайної ситуації.

Окрім того, позивачка ОСОБА_1 не є власницею квартири АДРЕСА_1, а лише її користувачем, оскільки відповідно відомостей її паспорту вона прописана за вказаною адресою, тому не можна вирішувати питання про порушене право позивачки ОСОБА_1 на володіння, розпорядження та користування майном.

Власник же квартири ОСОБА_5 залучений до справи за заявою позивачки у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що вона неодноразово зверталася за матеріальною допомогою для ремонту пошкодженої квартири до Словянської міської ради але ніякої допомоги не отримала та змушена була провести ремонтні роботи за власні кошти, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно інформації Словянської міської ради, департаменту економіки Донецької обласної державної адміністрації та Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації, гр-ці ОСОБА_1 виплата матеріальної допомоги за рахунок державного бюджету України не здійснювалася (а. с. 84, 90).

Крім того, надані позивачкою чеки та письмові заяви фізичних осіб на підтвердження доводів з приводу того, що будівельні матеріали для ремонту пошкодженої квартири придбані нею, суд до уваги приймає частково, оскільки, наприклад накладна № 12 від 10.02.2016 року оформлена на імя ОСОБА_5, в інших товарних чеках відсутні прізвище, імя та по батькові покупця. Окрім того, позивачкою не доведено той факт, що ці матеріали пішли на ремонт саме пошкодженої квартири. Вказані у заявах особи судом не допитувалися, позивачем та її представником клопотань до суду про виклик та допит свідків не подавали.

Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди на підставі положень ст.1177 ЦК України, оскільки обовязковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. Зазначена правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду України від 01 вересня 2015 року по справі № 6-1268цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Таких процесуальних документів позивач суду не надав і на їх наявність не посилається.

Враховуючи зазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні, оскільки відсутня добровільна згода позивача на передачу всього обєкта нерухомості органу місцевого самоврядування та відсутні підстави для висновку, що шкода, завдана позивачу внаслідок зруйнування будинку, завдана саме внаслідок кримінального правопорушення, надзвичайної ситуації або терористичного акту. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не є власницею квартири АДРЕСА_8.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 України в особі Кабінету міністрів України, Державної казначейської служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Судові витрати у справі на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 2851,20 грн. віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складене та підписане у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Суддя

Словянського міськрайонного суду ОСОБА_11