АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4158/17 Справа № 208/3797/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна, мотивуючи тим, що вона з 1974 року проживала однією сімєю із ОСОБА_4, який помер 03 листопада 2015 року.

Вказувала, що вони із ОСОБА_4 були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, проте за час спільного проживання не зверталися до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу.

Зазначала, що під час сумісного проживання ними набувалося різноманітне майно та під час сумісного життя ОСОБА_4 приватизував квартиру АДРЕСА_1, яку вони зі спільного бюджету весь час утримували, ремонтували, сплачували комунальні послуги.

Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1, яка є спільним сумісним майно, набутим під час спільного проживання з ОСОБА_4, а тому спадковою частиною цієї квартири вважає лише 1/2 її частини, просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт спільного проживання однією сімєю її із ОСОБА_4 з 1974 року по листопад 2015 року; визнати квартиру АДРЕСА_2 набуту під час сумісного проживання з ОСОБА_4 спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 29,5 кв.м, житловою площею 15,0 кв.м.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 03 листопада 2015 року помер ОСОБА_4 (а.с.15).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2, загальною площею 29,5 кв.м, житловою площею 15,0 кв.м (а.с.37).

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3, яка є донькою померлого ОСОБА_4, у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори про оформлення спадщини, але постановою державного нотаріуса Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 від 01 червня 2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого, в звязку з наявністю спадкоємців першої черги спадкування та не підтвердження факту родинних стосунків (а.с.16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду доказів того, що вона дійсно з померлим ОСОБА_4 проживала однією сімєю та вела з ним спільне господарство, а тому підстави для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сімєю відсутні, а квартира АДРЕСА_2 є особистою власністю ОСОБА_4, у звязку з чим підстави для визнання квартири, яка набута під час сумісного проживання, спільною сумісною власністю відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 розділу ІІ «Шлюб. Права та обовязки подружжя» цього Кодексу.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Тоді як ст.60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Згідно з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі №6-97цс11 та постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

За правилом ч.1 ст.360-7 ЦПК України суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст.58 вказаного Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Наполягаючи на позовних вимогах позивач зазначала, що про те, що вони спільно проживали з померлим протягом тривалого часу, проте не надала доказів, що між ними були усталені відносини, що були притаманні ним як подружжю, докази ведення спільного побуту.

Конституційним судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за №5-ргі/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сімї») визначено таку обовязкову ознаку члена сім'ї як ведення спільного господарства, чого в даній справі позивачем за визначений у позові період доведено не було.

Жодного письмового доказу на підтвердження обставин ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї суду не надано.

З огляду на викладене правових підстав для встановлення факту проживання сторін однією сімєю в період з 1974 року по 03 листопада 2015 року немає.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Спірна квартири була набута померлим ОСОБА_4 внаслідок приватизації, а отже є його особистою приватною власністю.

Також з матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини, окрім відповідачки ОСОБА_3, звернувся і син померлого ОСОБА_6 (а.с.46), який до участі у справі залучений не був.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_7