АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Е.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Жовтневий відділ державної виконавчої служби м.Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса не підлягаючим виконанню, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Альфа Банк" (далі - ПАТ «Альфа Банк») про визнання виконавчого напису нотаріуса не підлягаючим виконанню, мотивуючи тим, що 20 жовтня 2014 року вона уклала з ПАТ «Альфа Банк» кредитний договір на суму 83.009 грн.60 коп. під процентну ставку 18,99% з терміном повернення 21 жовтня 2019 року.

Вказувала, що про факт надання їй кредиту відповідач повинен був скласти відповідний документ (платіжне доручення, квитанція, тощо), проте таких документів в неї не має. Жодного доказу на те, що вона отримала ці кошти також не має.

Зазначала, що банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і виконавчим написом цього нотаріуса від 25 жовтня 2015 року з неї стягнута заборгованість за вказаним кредитом для погашення виниклого боргу.

Посилаючись на те, що при видачі оспорюваного виконавчого напису не було підтверджено її боргові зобовязання належним чином, відсутня інформація про безспірність заборгованості та прострочення виконання нею зобовязання на момент вчинення виконавчого напису У звязку з чим вважає, що виконавчий напис не відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також те, що банком в односторонньому порядку було збільшено суму заборгованості, а тому нотаріус не мав достатніх підстав на вчинення виконавчого напису, просила суд ухвалити рішення, яким визнати виконавчий напис, вчинений 25 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за кредитним договором №500962563 від 20 жовтня 2014 року, таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 20 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №500962563 (а.с.28).

Згідно вказаного договору позивач отримала грошові кошти в розмірі 83.009 грн.60 коп.

Відповідно до п.2.4 кредитного договору, кредит надавався позичальнику шляхом безготівкового перерахування для: погашення заборгованості за кредитним договором №500467914 від 14 березня 2014 року, на рахунок №7914, що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346, суми грошових коштів у розмірі 63.567 грн.35 коп. та погашення заборгованості за кредитним договором №500922455 від 28 листопада 2013 року, на рахунок №2455, що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346, суми грошових коштів у розмірі 20.442 грн.29 коп.

Договором було визначено відсотки за користування цим кредитом в розмірі 15.99% річних з терміном дії цього кредитного договору до 21 жовтня 2019 року.

ОСОБА_2 допущено заборгованість за вказаним кредитним договором, у зв'язку з чим банк звернувся з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і 25 жовтня 2015 року останній вчинив виконавчий напис, яким запропонував стягнути на користь ПАТ «Альфа-Банк» з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №500962563 від 20 жовтня 2014 року у загальному розмірі 84.618 грн.21 коп. (заборгованість за кредитом 78.236 грн.57 коп. та заборгованість за відсотками за користування кредитом 3.381 грн.64 коп.)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимоги суд першої інстанції виходив із того, що здійснення виконавчого напису відбулося без порушення чинного законодавства та у відповідності до умов договору на підставі наданих документі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Із ст.526 ЦК України вбачаться, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документів в порядку, встановленому договором (ст.18 ЦК України).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», підпункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», одним з видів таких документів є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України №754/9711/14-ц від 05 липня 2017 року.

Зі справи вбачається, що для вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було надано пакет документів, серед яких клопотання ОСОБА_2 про оформлення кредитного договору, кредитний договір №500962563, додаток до договору, в якому міститься графік платежів, виписки по особовим рахункам, розрахунок заборгованості, заява про вчинення виконавчого напису, вимога про усунення порушень та реєстр поштових відправлень на підтвердження направлення вимоги позичальнику ОСОБА_2 (а.с.27-60).

25 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 був вчинений виконавчий напис на суму 84.618 грн.21 коп., з яких заборгованість за кредитом 78.236 грн.57 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 3.381 грн.64 коп. та 3.000 грн. за вчинення виконавчого напису (а.с.9).

Отже, для вчинення виконавчого напису нотаріусу були надані всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлює прострочення виконання зобовязання, на підставі яких, з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року №296/5, приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис.

Посилання позивача на те, що виконавчий напис вчинений в порушення вимог Закону України "Про нотаріат", тобто без документів, які свідчать про безспірність суми заборгованості, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони протирічять матеріалам справи.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи позивача перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів із моменту проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4