Справа № 350/957/16-ц
Номер провадження 2/350/42/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року смт.Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Стадник О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Рожнятів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користування земельною ділянкою, суд -

ВСТАНОВИВ:

У своїй позовній заяві позивач просив суд ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача по справі усунути перешкоди у користуванні належними йому домоволодінням та земельною ділянкою по вул.Радова Права, 9 у смт. Перегінське, Рожнятівського району, Івано-Франківської області шляхом знесення самовільно встановлених шопи та огорожі, якою відповідач пригородив проїзну частину вулиці та заїзд до його земельної ділянки в ширину 6,71м. та в довжину 48,35 м.

Свою позовну заяву позивач обгрунтував тим, що він проживає у житловому будинку по вул. Радова Права, 9 в смт. Перегінське, Рожнятівського району. Івано-Франківської області. По сусідству із ним, у житловому будинку по вул. Радова Права, 5а у смт. Перегінське, проживає відповідач ОСОБА_2 Географічно, його земельна ділянка, знаходиться після господарства відповідача. Зі спільного громадського заїзду здійснюється заїзд до його домогосподарства, а також до домогосподарства відповідача. Однак відповідач, без його відома та згоди, на проїжджій частині вулиці Радова Права, встановив деревяну шопу, яка перешкоджає проїзду до домоволодінь йому та його сусідам ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Крім того, відповідач пригородив частину провулку, яким вони спільно користуються для заїзду до будинків. З цього приводу він звертався до Перегінської селищної ради, яка своїм актом від 23 березня 2016 року зобов'язала ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні спільним проїздом та знести самовільно встановлену шопу в строк до одного місяця. Проте відповідач таку вказівку ігнорує.

На його зауваження та прохання його дружини не чинити перешкод в користування заїздом, відповідач також належним чином не реагує, вчиняє сварки, у звязку з чим у березні 2016 року останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення антигромадських дій.

В процесі розгляду цивільної справи позивач збільшив розмір позовних вимог, просив суд, ухвалити рішення, яким крім задоволення позовних вимог, перелічених у первісному позові, визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на імя відповідача 10 травня 2003 року.

Додаткову вимогу позивач мотивує тим, що під час розгляду справи йому стало відомі ряд обставин, які свідчать про незаконність Державного акту на землю, виданого відповідачу. Так, відповідно до Генерального плану селища червона лінія частково проходить по земельній ділянці ОСОБА_6, проектна документація щодо приватизації земельної ділянки відділом містобудування та архітектури не погоджена, а також у приватну власність останньому було передано 0, 1450 га земельної ділянки, проте ним незаконно захоплено 0,2 га. Виданий ОСОБА_6 Державний акт на право приватної власності на землю є незаконним, а тому підлягає скасування, оскільки відповідно до чинного земельного законодавства, землі загального користування, зокрема вулиці та проїзди не можуть передаватись у приватну власність.

Вважає, що передача відповідачу у приватну власність земельної ділянки з грубим порушення Законів України та ДБН стало можливим ще й тому, що в процесі приватизації суміжні землекористувачі не погоджували межі земельної ділянки, аналогічно, як і відділ архітектури не погоджував виготовлену ним проектну документацію, що є додатковою підставою для визнання оскаржуваного Державного акту на право власності на землю недійсним.

Будучи допитаним в судових засіданнях ОСОБА_1 суду пояснював про те, відповідач встановив паркан та дерев"яну шопу не менше ніж 10 років назад, однак саме зараз ці споруди створили та можуть створити йому перешкоди в користуванні заїздом, оскільки перешкоджають нормальному заїзду будь-яких автомобілів, не кажучи про вантажні та про пожежний автомобіль в разі необхідності.

У судове засідання ОСОБА_1 не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся, тому суд вважає за необхідне вирішити спір на підставі наданих сторонами на підтвердження за заперечення позову доказів, яких достатньо, що вирішити питання про права та обов"язки сторін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, однак будучи допитаним в минулих судових засіданнях позову не визнав, суду пояснив про те, що земельна ділянка площею 0,1455 га, що знаходиться по вул. Радова права 5а у смт. Перегінське належить йому на праві приватної власності на підставі Державного акту, виданого Перегінською селищною радою 10 червня 2003 року. Передача вказаної земельної ділянки йому у власність відбувалася з дотриманням усіх вимог законодавства, зокрема оформлення технічної документації погоджено селищною радою та відповідними службами.

На узбіччі дороги, неподалік свого господарства він дійсно збудував деревяну шопу, яку використовує для зберігання різного роду речей сільськогосподарського призначення. Зазначена тимчасова споруда збудована 14 років тому, однак при її будівництві будь-яких скарг чи зауважень зі сторони позивача не поступало. Вважає, що збудована ним шопа є тимчасовою спорудою, і узгоджувати її будівництво з позивачем він не зобовязаний. 7 років тому його сусід ОСОБА_3 здійснював капітальну забудову своєї земельної ділянки, а 5 років тому аналогічні дії здійснив і позивач. Жодних перешкод для здійснення будівництва, зокрема для перевезення спільним заїздом будівельних матеріалів не було. У 2004 році він заливав фундамент для подальшого встановлення паркану. Сусіди йому допомагали. Будь-яких звернень, зауважень чи пропозиції від позивача, сусідів чи селищної ради не було.

Паркан він будував по фактичній межі земельної ділянки, яка перебуває у його власності і його розміщення відповідає Державному акту. Крім того, він особисто, з допомогою членів сімї укріпив берег річки з метою забезпечення нормального заїзду до свого господарства. Згідно Генерального плану селища проїзд до господарства позивача вказаний зі сторони річки, а не вздовж його присадибної ділянки.

Вважає вимогу позивача що до знесення встановленого ним паркану такою, що суперечить рекомендаціям виконавчого комітету селищної ради, які викладені в листі від 28 березня 2016 року, щодо необхідності ОСОБА_1 звернутись в селищну раду для придбання матеріалів для укріплення берега річки з метою облаштування безпечного заїзду у провулок. Габіонні ящики для укріплення берега річки відповідач отримав у березні цього року.

Крім того, у судовому засіданні 19 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 пояснив, що приватизацію належної йому, відповідачу, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та будівництво огорожі він,ОСОБА_2 здійснив приблизно 8-10 років тому, а деревяна шопа споруджена 6 років тому. Вважає, що за таких обставин позивач пропустив встановлений законом трирічний строк для звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у його задоволенні у звязку з пропуском строку позовної давності.

Він користується належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою з дотриманням правил добросусідства та вимог чинного законодавства, не створюючи при цьому будь-яких перешкод у землекористування позивачу чи іншим особам.

Просив відмовити в задоволенні позову як з підстав пропуску строку позовної давності так і за його безпідставністю.

Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін.

Копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24131133 від 14 жовтня 2009 року та № 11799037 від 11 вересня 2006 року (а.с.14, 39) підтверджено, що сторони є сусідами, позивач є власником домоволодіння, що знаходиться у смт. Перегінське по вул. Радова Права,9, а відповідачу належить домоволодіння по вул. Радова Права, 5а у смт. Перегінське.

Копією архівного витягу № А-43/04-01 від 14 вересня 2016 року з протоколу другого засідання восьмої сесії четвертого демократичного скликання Перегінської селищної ради від 22 травня 2003 року (а.с. 40) та копією Державного акту на права власності на земельну ділянку Серії ІФ № 080160, виданого 10 червня 2017 року (а.с. 41) підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,1455 га, що знаходиться по вул. Радова Права у смт. Перегінське, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

З наданих у судовому засідання пояснень сторін, а також з наявних у матеріалах справи фотографій (а.с. 98-101) встановлено, що відповідач ОСОБА_2 межі належної йому земельної ділянки встановив огорожу на бетонному фундаменті, а навпроти свого господарства, на межі проїжджої частини вулиці Радова Права збудував деревяну шопу.

Копіями повідомлень виконавчого комітету Перегінської селищної ради № 404/02-18 та № 405/02-18 від 28 березня 2016 року (а.с. 12) підтверджено, що заява позивача ОСОБА_1 розглянута на комісії з питань земельних відносин з виїздом на місце, де останньому рекомендовано звернутись в селищну раду для придбання габіонних ящиків для берегоукріплення річки Радова та заїзду до житлових будинків, а відповідачу надано попередження про усунення перешкод в проїзді та зобовязано в місячний термін забрати встановлену шопу на вулиці Радова Права та не чинити сусідам обмеження в ширині проїжджої частини вулиці.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спірні правовідносини щодо самочинного будівництва та його наслідків регулюються ст. 376 ЦК України у сукупності із положеннями законодавства України про містобудування, яке складається, зокрема, із Конституції України, відповідних положень Цивільного кодексу України, Земельного Кодексу України, Законів України «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про землеустрій» та іншими нормативно-правовими актами, виданими на їх виконання, з дотриманням яких повинно здійснюватися будівництво обєктів нерухомості.

Відповідно до ч.ч.1, 4 та 7 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 р. у справі N 6-180цс14).

Статтею 39 ЗК України встановлено, що землі житлової та громадської забудови використовуються відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою, з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Частинами 3 та 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що деревяна шопа збудована відповідачем безпосередньо по межі вулиці Радова Права у смт. Перегінське, тобто на землях територіальної громади селища, які відповідно до положень ст. 83 ЗК є комунальною власністю. Також встановлено, що зазначена шопа є розбірною деревяною спорудою без фундаменту та не являється об'єктом нерухомого майна. Ця споруда може бути переміщена, оскільки не має фундаменту. Що стосується твердження позивача про те, що шопа заважає здійснювати проїзд по вул. Радова Права, то вони є безпідставними, оскільки не підтверджені об'єктивними документальними доказами.

Із вище зазначеного слідує, що немає підстав вважати, що наявність шопи створює для позивача перешкоди в користуванні заїздом до свого домоволодіння.

Позивач повязує порушення свого права, яке полягає у створенні перешкод відповідачем у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою, крім здійснення самочинного будівництва шопи, із встановленням огорожі, якою він пригородив спільний заїзд до господарств. Однак жодних доказів, які б свідчили про захоплення відповідачем частини заїзду останнім суду не надано.

Будь-яких належних та допустимих доказів щодо створенням відповідачем у звязку із встановленням огорожі перешкод позивачу, останнім суду також не представлено.

Що стосується вимог про визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на землю, виданий на імя відповідача 10 травня 2003 року, то суд також приходить до висновку, що такі вимоги до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Судом встановлено, що відповідач у встановленому законом порядку на підставі рішення Перегінської селищної ради від 22 травня 2003 року про передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1455 га, що знаходиться по вул. Радова Права, 5а у смт. Перегінське, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку.

Тобто згідно рішення прийнятого в межах повноважень органу місцевого самоврядування, яке на даний час ніким не оспорюється.

Відповідач просить відмовити в задоволенні позову як з підстав пропуску строку позовної давності так і за його безпідставністю.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року і до цих правовідносин застосовуються положення ЦК України в редакції 1963 року. Відповідно до ст.75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін,а згідно з ч.1 ст.80 цього ж Кодексу закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.З огляду на зміст ст.ст.71,80 ЦК України 1963 року їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено,що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущений строк позовної давності,а за безпідставністю матеріально-правової норми.

Зазначене базується на вимозі Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" (із наступними змінами),у відповідності до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позивач не довів, що внаслідок будівництва відповідачем дерев"яної шопи та паркану, видачі державного акта на право власності на земельну ділянку порушено його права, а тому суд вважає за необхідне відмовити в позові за безпідставністю позовних вимог.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України.

На підставі ст.ст.103,152, 158 ЗК України, керуючись ст.ст.61, 209, 213-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користування земельною ділянкою відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Рожнятівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: