Головуючий суду 1 інстанції - Коваленко Н.В.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 415/5127/16-ц
Провадження № 22ц/782/640/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Гаврилюка В.К., Авалян Н.М.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, індексації, моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 01.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону (далі -ДВГРЗ) про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, індексації, моральної шкоди задоволені частково. Суд вирішив:

-стягнути з ДВГРЗ на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період серпень - листопад 2014 року у сумі 6867 грн. 84 коп.;

-стягнути з ДВГРЗ на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 3561 грн. 09 коп.;

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за грудень 2014 року та в частині відшкодування моральної шкоди суд відмовив.

Частково не погодившись із вказаним рішенням суду, ДВГРЗ звернувся з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване ним рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Позивач рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року в апеляційному порядку не оскаржив.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ДВГРЗ такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно із ч.1 ст.94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні приписи зафіксовані у ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із положеннями ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 06.02.1995 року по 31.12.2014 року перебував у трудових відносинах з ДВГРЗ (а.с.6-10).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб форми ОК-5, за період з серпня по листопад 2014 року ДВГРЗ нараховано ОСОБА_2 заробітної плати на загальну суму 10945 грн. 18 коп., у тому числі: серпень 2014 року - 3699 грн. 61 коп., вересень 2014 року - 3524 грн. 74 коп., жовтень 2014 року - 1739 грн. 88 коп., листопад 2014 року - 1980 грн. 95 коп. При цьому роботодавцем у повному обсязі сплачені страхові внески (а.с.54).

Аналогічні суми нарахованої ДВГРЗ позивачеві заробітної плати зазначені і у табуляграмах (розрахункових листках) на ім'я ОСОБА_2 (а.с.11).

Також факт нарахування ДВГРЗ ОСОБА_2 заробітної плати за листопад 2014 року в розмірі 1980 грн. 95 коп. підтверджується повідомленням ДПІ у м. Лисичанську № 10824/1209-1302 від 21.11.2016 року (а.с.50).

Проте, позивач просив стягнути з відповідача нараховану та невиплачену заробітну плату у наступних розмірах: серпень 2014 року - 1111 грн. 97 коп., вересень 2014 року - 2800 грн. 05 коп., жовтень - 1382 грн. 15 коп., листопад - 1573 грн. 67 коп., а всього за період серпень-листопад 2014 року - 6867 грн. 84 коп.

При цьому колегія суддів приймає до уваги посилання позивача про часткову сплату йому відповідачем заробітної плати за серпень 2014 року у сумі 1822 грн. (а.с.1).

Будь-яких доказів на підтвердження виплати нарахованої ОСОБА_2 заробітної плати за серпень-листопад 2014 року в іншому розмірі відповідачем суду не надано, клопотання про витребування доказів з цього питання у встановленому законом порядку не заявлялись.

Також ДВГРЗ суду не надано розрахунків на спростування зазначених у позові розрахунків заборгованості по заробітній платі позивача.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

При таких обставинах факт перебування сторін в період з серпня по листопад 2014 року у трудових відносинах, факт наявності заборгованості із заробітної плати в сумі 6867 грн. 84 коп та факт невиплати відповідачем позивачеві цієї заборгованості із заробітної плати знайшов своє підтвердження.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зауважує, що посилання апелянта на втрату первісної бухгалтерської документації ДВГРЗ не є обгрунтованим, оскільки доводи позивача у повному обсязі підтверджено іншими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Згідно зі ст.34 Закону України "Про оплату праці", Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997р. № 1427 (далі - Положення), Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159, суми недонарахованого щомісячного відшкодування шкоди підлягають індексації в зв'язку з підвищенням цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у випадку затримки на один і більш календарних місяців виплати грошових доходів.

Відповідно до п.3 вказаного Положення сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Згідно п.4 зазначеного Положення у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем розрахунки компенсації втрати частини заробітної плати (за період серпень-листопад 2014 року) у зв'язку з порушенням термінів її виплати (а.с.2) здійснені у повній відповідності до діючого законодавства, з урахуванням обставин справи та є обгрунтованими.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідач безпосередньо вказані розрахунки не оспорює, власні розрахунки суду не надав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів апелянт суду не надав, тому судом першої інстанції постановлене правильне по суті і справедливе рішення.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст.304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 314-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: