Єдиний унікальний номер 225/6301/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1156/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 вересня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Курило В.П., Дундар І.О.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: управління Пенсійного фонду України в місті Дзержинську Донецької області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Дзержинську Донецької області, орган опіки та піклування Торецької міської ради, про встановлення факту батьківства,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів про встановлення факту батьківства, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з березня 1996 року вона працювала на шахті ім. Артемово в м. Дзержинську Донецької області. Навесні цього ж року за місцем роботи вона познайомилась з ОСОБА_6, з яким у них завязались стосунки. 20.02.2002 року від фактичних шлюбних стосунків у них народився син ОСОБА_7, в свідоцтві про народження якого відомості про батька записані відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу України про шлюб та сімю, який був чинний на час народження дитини. Згідно свідоцтва про народження, в графі батько зазначено ОСОБА_8. У звязку з тим, що у ОСОБА_6 була сімя, свої позашлюбні відносини, а також дії по визнанню батьківства щодо дитини вони вирішили оформити в законному порядку після того, як його сину від шлюбу виповниться 18 років, тобто в 2013 році.

ОСОБА_6 постійно відвідував позивачку з сином, приймав участь у його вихованні та матеріально утримував.

6 лютого 2012 року в шахті «Північна» в м. Торецьку (м. Дзержинськ) сталася аварія, в результаті якої ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, від яких помер 13.02.2012 року.

Позивачка вважає, що оскільки за життя ОСОБА_6 не встиг оформити свої батьківські права щодо їх спільного сина, в січні 2015 року вона звернулася в порядку окремого провадження до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з заявою про встановлення факту батьківства. Ухвалою суду було призначено медико-генетичну експертизу, згідно висновку якої встановлено, що ОСОБА_6 є біологічним батьком ОСОБА_9. Означену заяву було залишено без розгляду за її клопотанням.

12 жовтня 2016 року позивачем надано до суду уточнену позовну заяву, відповідно до

якої остання просить у відповідності ст. 130 Сімейного Кодексу України встановити факт батьківства ОСОБА_6, померлого 13 лютого 2012 року, щодо сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25 травня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: управління Пенсійного фонду України в місті Дзержинську Донецької області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Дзержинську Донецької області, орган опіки та піклування Торецької міської ради, про визнання батьківства задоволено.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_6, померлого 13 лютого 2012 року, відносно сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодились відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, подали апеляційну скаргу, в якій просили апеляційний суд скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції під час ухвалення рішення, приймаючи висновок експерта №195 від 19.06.2015 року, що встановив можливість померлого 13 лютого 2012 року ОСОБА_6 бути біологічним батьком ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, не менше 99,99989%, як належний та допустимий доказ у справі, не звернув уваги та неповно зясував обставини походження зразків крові (біологічного матеріалу), не врахував, що висновок експерта було отримано позивачем з порушенням норм процесуального права. Цей висновок експерта не може бути взято до уваги, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу про шлюб та сімю України чинним на момент їх виникнення, який не передбачав такої підстави для встановлення батьківства.

Вважають, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства в їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Суд має приймати докази зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. При цьому, визнаючи належними та допустимими доказами дані, викладені у висновку експерта №195, суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 53 КпШС.

Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на пояснення свідків, як на доказ визнання померлим батьківства, не врахував того, що між відповідачем та свідком ОСОБА_10 склалися неприязні стосунки через відмову продажу гаражу після смерті ОСОБА_6, а свідок ОСОБА_11 з померлим підтримував достатньо формальні стосунки, на час народження дитини був поза межами України на заробітках. Ці показання свідків є поверхневими й не послідовними, та встановлення факту батьківства не може ґрунтуватися лише на показаннях свідків.

Зазначають, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що про наявність свідків позивач та її представник повідомили суду лише на стадії дослідження письмових доказів, після більш ніж року слухання справи у суді. До початку розгляду справи по суті позивач та її представник не повідомляли суду про наявність будь-яких свідків та не заявляли клопотань про їх допит.

Вказують на те, що позивачка не надала суду першої інстанції жодного обєктивного доказу на підтвердження позову, зокрема, спільних фото с ОСОБА_6Є, або фото ОСОБА_6 з дитиною, тощо, не зважаючи на її твердження про стійки, тривалі стосунки з померлим з березня 1996 року до дня його смерті.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та її представник

апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, просили скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних відмовити в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_5 та її представник в судовому засідання апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу не визнали, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить отримання ними телефонограми.

В судове засідання апеляційного суду представники третіх осіб управління Пенсійного фонду України в місті Дзержинську Донецької області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Дзержинську Донецької області, орган опіки та піклування Торецької міської ради не зявилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчить отримання ними рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення та телефонограм. Треті особи - орган опіки та піклування Торецької міської ради та управління Пенсійного фонду України в місті Дзержинську Донецької області надали заяву про розгляд справи без участі їх спеціаліста (а.с. 140, 149- 154, 157).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю незявившихся відповідачів та третіх осіб.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідачів, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_9 народився 20 лютого 2002 року в місті Донецьку, батьками якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_5. З витягу з Держапвного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України відомості про батька дитини ОСОБА_9 записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 16, 17).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер 13 лютого 2012 року (а.с. 18).

З висновку експерта №195 від 19.06.2015 року, вбачається, що громадянин ОСОБА_6, померлий 13 лютого 2012 року може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, народженого громадянкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Вірогідність того, що ОСОБА_6 дійсно є батьком ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних звязків, складає не менше 99,99989% (а.с. 9-11).

З ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року видно, що цивільна справа за заявою ОСОБА_5, заінтересовані особи: Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області, виконавча дирекція соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в м. Дзержинську Донецької області, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, орган опіки та піклування Дзержинської міської ради Донецької області про встановлення факту батьківства залишено за клопотанням заявника без розгляду (а.с. 15).

Згідно з листом КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» №375 від 10 листопада 2015 року комунальний заклад охорони здоровя «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» переміщений з тимчасово непідконтрольної території та 16 лютого 2015 року зареєстрований у місті Маріуполі за адресою: пр. Ілліча, 60 (а.с. 87).

Листом КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» №397 від 23 листопада 2015 року повідомлено, що документація, обладнання та обєкти, матеріали для проведення експертиз залишились на непідконтрольній території України у м. Донецьку, надати відомості про надходження в період з 1 жовтня 2014 року до 1 січня 2015 року запиту Ізюмського міськрайонного суду Харківської області або інших осіб про витребування зразків крові ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, який помер 13 лютого 2012 року неможливо (а.с. 88).

З акту складеному головою вуличного комітету та іншими членами комісії вбачається, що ОСОБА_1 проживала спільно з ОСОБА_6 за адресою м. Артемове, пр. Піонерів, 12 Б, кв. 22, вели спільне господарство, ОСОБА_13 справила поховання ОСОБА_6 (а.с. 93).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Проте, такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи.

Як розяснив у п.п. 3, 9 Пленум Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матірю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. При розгляді справ щодо батьківства рішення відповідно до статей 213, 215 ЦПК має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 53 КпШС України (1969 року) в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відтак, підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам

по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Заперечуючи проти позову в судових засіданнях, а також у апеляційній скарзі відповідачі посилаються на те, що достовірних доказів визнання свого батьківства померлим ОСОБА_6 щодо ОСОБА_12 не зібрано, однією сім'єю з позивачкою він не проживав, спільно не виховував та не утримував дитину, вказаний спір виник лише через три роки після смерті ОСОБА_6 і через десять років після народження дитини.

Суд першої інстанції, вирішуючи означений спір, дійшов висновку, що за життя ОСОБА_6 визнавав своє батьківство відносно сина позивачки. Як на докази суд послався на показання свідків та на висновок судово-медичної експертизи №195 від 19.06.2015 року.

При цьому суд не врахував, що відповідно до статей 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, які б підтверджували наявність обставин, характерних для сімейних відносин або систематичне надання особою, яку матір вважає батьком дитини, допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги, а також пояснення свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Так свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що двічі зустрічав ОСОБА_6 з дитиною ОСОБА_9 на ринку, що ходили по рядам і нібито щось купували. Йому невідомо чи утримував дитину померлий.

Свідок ОСОБА_11 теж пояснював, що йому невідомо чи допомагав померлий матері дитини. Всі обставини йому нібито відомі зі слів померлого та інших людей.

З аналізу показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не можна зробити беззаперечний висновок щодо спільного утримання або виховання дитини матірю та померлим ОСОБА_6, які мали усталений та систематичний характер.

Також, походження дитини від певної особи, яке встановлено проведеною експертизою №195 від 19.06.2015 року, не є основною підставою для встановлення факту батьківства відповідно до ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Отже, пояснення свідків та висновок експертизи не є тими, передбаченими ст. 53 КпШС України (1969 року), доказами та іншими фактичними даними, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства, які б давали суду підстави зробити висновок про доведеність спірних правовідносин.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Тому рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2

ОСОБА_14, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 травня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: управління Пенсійного фонду України в місті Дзержинську Донецької області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Дзержинську Донецької області, орган опіки та піклування Торецької міської ради, про встановлення факту батьківства відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: