АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» про захист прав споживача за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 25 квітня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_2 у березні 2016 року звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» про захист прав споживача.

Зазначав, що 27 лютого 2014 року здійснив оплату рахунку-фактури №БО-0000788, наданого товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія», в сумі 316250 грн.

Посилався на те, що товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» товар не передано.

Звернувся 8 грудня 2014 року до товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» з вимогою про виконання зобов»язання в семиденний термін.

Після чого 30 січня 2016 року повідомив товариство з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» про відмову від договору та повернення коштів.

Просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю

Справа №726/330/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Тріска А.І..

Провадження №22-ц/794/977/2017 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 19

«Буковинська будівельна компанія» грошові кошти в сумі 316250 грн. та пеню в розмірі 3% за кожний день прострочення виконання зобов»язання з 9 грудня 2014 року по 29 січня 2016 року в сумі 3656287 грн. 50 коп.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 25 квітня 2017 року у позові відмовлено.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 25 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про захист прав споживача, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.655, ч.1 ст.692, ч.1 ст.693 ЦК України та дійшов висновку про недоведеність обовязку товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» передати ОСОБА_2 товар.

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції зазначив про недоведеність здійснення ОСОБА_2 оплати відповідно до рахунку-фактури №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року, наданого товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія», в сумі 316250 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_2 неукладений, оскільки ОСОБА_2 не здійснено оплату товару.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як розяснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення грошових коштів та пені.

При цьому підставою позову ОСОБА_2, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося невиконання товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» зобовязання за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_2

Судом першої інстанції встановлено, що постачальником товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» надано одержувачу ОСОБА_2 рахунок-фактуру №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року із зазначенням найменування товару, ціни та суми оплати (т.1 а.с.8).

Отже, ОСОБА_2 захист своїх прав та інтересів пов»язувався з правовідносинами з договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_2 поставки.

В силу п.2 ч.1 ст.208 ЦК України для правочинів між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу, встановлена письмова форма.

Правилами, встановленими частинами 1,2 ст. 207 ЦК України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом частини 1, 2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Оферта може мати письмовий вигляд коли вона має форму єдиного документа, тобто проекту договору, листа, телеграми тощо, що надсилаються акцептанту поштою чи за допомогою іншого технічного засобу зв'язку.

Наслідком надання оферти є те, що коли адресат оферти відізветься й у будь-якій формі висловить згоду укласти договір на зазначених в оферті умовах, його слід визнати укладеним.

На підставі положень частини 1-3 ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в препозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Частиною 3 ст.181 Господарського кодексу України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З матеріалів справи вбачається, що товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» вчинено дії, спрямовані на виконання умов договору, зокрема, надання ОСОБА_2 розрахунково-платіжного документу рахунку-фактури №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року.

Отже, рахунок-фактура №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року свідчить про укладення товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_2 договору поставки у спрощений спосіб.

На підставі частини 1 та 2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Рахунок-фактура №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року, наданий товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія», містить зазначення істотних умов, якими є найменування товару, ціни та суми оплати, строк його дії.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_2 поставки неукладений, на порушення норм матеріального права.

Так, посилання суду першої інстанції на невиконання ОСОБА_2 обов»язку здійснити оплату товару не свідчить про те, що сторони не дійшли згоди з істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних із особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

На підставі ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За змістом ч.1 ст.691 ЦК України якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обовязку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.538 ЦК України передбачено, що у разі невиконання однією зі сторін у зобовязанні свого обовязку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обовязку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обовязку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_2 поставки передбачено попередню повну оплату товару.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції встановлено виникнення правовідносин з оспорюваного договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не відповідає змісту судового рішення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність здійснення ОСОБА_2 оплати відповідно до рахунку-фактури №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року, наданого товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія», в сумі 316250 грн.

Натомість, судом першої інстанції встановлено, що фіскальний чек товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0001 від 27 лютого 2014 року щодо оплати готівкою коштів в сумі 105400 грн., фіскальний чек товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0002 від 27 лютого 2014 року щодо оплати готівкою коштів в сумі 105400 грн., фіскальний чек товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0003 від 27 лютого 2014 року щодо оплати готівкою коштів в сумі 105450 грн. є підтвердженням розрахункових операцій між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4

Наведене підтверджується бухгалтерською довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» про кошти, що надійшли 27 лютого 2014 року.

До матеріалів справи приєднано акт звірки взаєморозрахунків між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_4 від 8 грудня 2014 року, акт звірки взаєморозрахунків між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_5 від 8 грудня 2014 року, акт звірки взаєморозрахунків між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» та ОСОБА_3 від 8 грудня 2014 року, відповідно яких вбачається прихід коштів 27 лютого 2014 року, що відповідають поданим ОСОБА_2 фіскальним чекам та розхід (а.с.38-40 т.1).

Крім того, наявність у ОСОБА_2 фіскального чеку товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0001 від 27 лютого 2014 року щодо оплати готівкою коштів в сумі 105400 грн., фіскального чеку товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0002 від 27 лютого 2014 року щодо оплати готівкою коштів в сумі 105400 грн., фіскального чеку товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0003 від 27 лютого 2014 року щодо оплати готівкою коштів в сумі 105450 грн. обґрунтовується здійсненням ОСОБА_2 представництва інтересів ОСОБА_5, ОСОБА_3 відповідно довіреності (а.с.231).

Також ОСОБА_2 в якості свідка показав, що перебуває з ОСОБА_4 у родинних відносинах.

За змістом абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ч.4 зазначеної норми суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Само по собі посилання ОСОБА_2 на здійснення оплати відповідно фіскального чеку товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0001 від 27 лютого 2014 року в сумі 105400 грн., фіскального чеку товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0002 від 27 лютого 2014 року в сумі 105400 грн., фіскального чеку товариства з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» № 0003 від 27 лютого 2014 року в сумі 105450 грн. не дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 оплачено товар відповідно до рахунку-фактури №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року.

Так, наведені фіскальні чеки не містять назву товару та посилання на рахунок-фактуру №БО-0000788 від 27 лютого 2014 року.

У такому разі судом першої інстанції ухвалено судове рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ч.1 ст.212 та ч.3 ст.213 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить інших доводів.

З огляду на встановлення судом першої інстанції невиконання ОСОБА_2 зобовязання щодо оплати товару, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на товариство з обмеженою відповідальністю «Буковинська будівельна компанія» обовязку з повернення грошових коштів та стягнення пені.

На підставі ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене підстав для скасування правильного по суті судового рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

ОСОБА_6