Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Шевцової Т.В.

при секретарі - Южаковій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпра цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №DNKORX26900447 від 12.01.2007 року у розмірі 19117.16 грн.. та понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12.01.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNKORX26900447, на підставі якого позичальнику надається строковий кредит у сумі 2310 грн., на строк три місяці з 12.01.2007 року по 12.04.2007 року. Розмір відсоткової ставки складає 10% на місяць. В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 19117.16 грн. та понесені судові витрати.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, у задоволенні позовних вимог просили відмовити в повному обсязі, надали суду письмові заперечення по справі. Зазначили, що ОСОБА_1 08 січня 2013 року звертався до служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявами, зареєстрованими позивачем за № 6935067 та за № 6939067 від 18 лютого 2013 року, з присвоєнням № 20130108PBDNC75, у яких просив провести службове розслідування з приводу кредиту, який було оформлено на нього невідомими особами у 2007 році. У вказаній заяві ним було зазначено, що він ніякого кредиту у ПАТ КБ «ПриватБанк» не оформлював і не підписував жодних документів та копій документів, які були начебто надані для отримання кредитних коштів у банку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Згідно ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом встановлено, що з позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06.12.2016 року, та додатків до неї, вбачається розбіжність фактичних даних по справі, на які посилається представник позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме: згідно заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року заборгованість була стягнута судом з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором № DNKОX26900447, тоді як представник позивача просить стягнути з відповідача борг за кредитним договором №DNKORX26900447, про який у заочному рішенні суду не вказано.

Виникнення розбіжності даних за номерами кредитних договорів, представником позивача суду не розяснено, не спростовано ним даний факт, хоча проведено розрахунок суми боргу відповідача за різними договорами. Представник позивача не заперечував про факт звернення ОСОБА_1 08 січня 2013 року з до служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявами, зареєстрованими позивачем за № 6935067 та за № 6939067 від 18 лютого 2013 року, з присвоєнням № 20130108PBDNC75.

Також представник позивача не надав суду обґрунтованих розрахунків із зазначенням розміру суми боргу ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк», на яку нараховувались: заборгованості за кредитом, заборгованості по відсоткам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Суд критично оцінює посилання представника позивача, які в свою чергу не знайшли своє підтвердження при розгляді справи та дослідженні матеріалів справи, про існування у відповідача заборгованості перед позивачем саме у розмірі 53796,04 грн.. станом на 25.10.2016 року (заборгованості за кредитом у розмірі 2300,64 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 27017,95 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 110,88 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 24366,58 грн.).

Приведений у позові розрахунок суми боргу у розмірі 19117,16 грн., суд не може прийняти до уваги, оскільки останній невірно отримано представником позивача в результаті вирахування ним, з суми боргу, зазначеної у заочному рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року по цивільній справі № 200/1591/13ц, яка утворилась за договором № DNKОX26900447, суми боргу за договором № DNKORX26900447, на який посилається представник позивача у своєму позові при розгляді даної справи.

Розрахунок суми боргу ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 25.10.2016 року зроблено із урахуванням сум та умов двох, не повязаних між собою кредитних договорів, з невірним урахуванням суми штрафів покладених на відповідача у розмірі 500 грн. та 886,53 грн. до суми основного боргу.

Як передбачено п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки з спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ПАТ КБ «ПриватБанк», визначено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязання здійснюється протягом 3 років з дня коли відповідне зобовязання має бути виконано позичальником та збільшено строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, пені, штрафу до пяти років.

Суд зазначає, що оскільки представник позивача вказує у позові, що кредит відповідачем було отримано на придбання мобільного телефону, то останній є споживчим кредитом, і на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в заяві, Умовах та Тарифах та щомісячно повертати отриманий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення термінів повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Так, відповідно до матеріалів справи банк надає позичальнику строковий кредит, з кінцевим строком повного розрахунку 12 квітня 2007 року.

Розрахунок заборгованості складений позивачем свідчить про те, що відповідач взагалі не виконувала прийняті на себе зобовязання, отже, починаючи з 10 лютого 2007 року (сплата кредиту за договором здійснюється у період з 03 по 10 число наступного місяця), позивачу було відомо про порушення зобовязання відповідачем.

Позовна заява надійшла до суду 06.12.2016 року, тобто після спливу як загального так і пятирічного строку позовної давності. Строк сплив 11 лютого 2012 року, тобто ще до подачі представником позивача позову до ОСОБА_1 у 2013 році.

Враховуючи, що позивачем строк позовної давності пропущений, спір виник з договору споживчого кредитування, будь-яких інших відповідних, належних та допустимих доказів, в обґрунтування позовних вимог представник позивача суду не надав, незважаючи на покладений на нього обовязок щодо доказування позовних вимог, у звязку з чим, суд вважає, що по справі вбачається недоведеність позовних вимог позивача з приводу порушення обсягу його прав з підстав наведених у позові, тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 81, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNKОX26900447 від 12.01.2007 року - відмовити.

Судовий збір не відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя /підпис/ ОСОБА_2

Згідно з оригіналом:

ОСОБА_3 Южакова

Суддя Бабушкінського

районного суду

м.Дніпропетровська Т.В. ОСОБА_2