УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І.,Шебуєвої В.А.,

при секретарі Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу разом з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що в м. Києві.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 12.02.2008 він надав ОСОБА_3 позику у сумі 75 000,00 доларів США, яку останній зобов'язався повернути в строк до 12.02.2017.

У строки, визначені договором, позичальник свої зобов'язання не виконав. В подальшому позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 помер, а спадкоємцем майна померлого є ОСОБА_2, яка успадкувала квартиру АДРЕСА_1, що в м. Києві. Позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів, проте, відповідач уникає спілкування з позивачем та відмовляється добровільно виконувати умови договору позики.

Вказував, що невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

ОСОБА_1 зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем було надано докази того, що відповідач вирішила продати успадковану квартиру.

Вказував, що сума заборгованості, що виникла за договором позики, є істотною, а квартира, на яку може бути звернено стягнення за умови задоволення позову, виставлена на продаж, у зв'язку з чим накладення арешту на вказане нерухоме майно є обґрунтованим.

Справа № 753/5208/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8008/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Посилаючись на вищевикладене, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року і постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відхилити. Однак визнав ту обставину, що відповідачка є єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 та успадкувала квартиру АДРЕСА_2

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись з заявою про забезпечення позову, заявником не надано достатніх відомостей про наявність майна у власності відповідача, вартості такого майна для визначення співмірності позовних вимог, що позбавило суд можливості дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У відповідності до ч.1 ст. 153 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, як спадкоємця ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики, який позивач уклав 12.02.2008 з ОСОБА_3 та за умовами якої останньому було надано позику у сумі 75 000,00 доларів США.

Оскільки ОСОБА_2 успадкувала квартиру АДРЕСА_1, що в м. Києві, однак відмовляється добровільно виконувати умови договору позики, а позивачем було встановлено, що ОСОБА_2 намагається продати вказану квартиру, що підтверджується оголошенням про продаж на сайті www.olx.ua, вказував, що накладення арешту на квартиру є необхідним, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 лютого 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд(суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Проте, відмовляючи у забезпечені позову, суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини, за яких позивач просив вжити заходи забезпечення позову, не надав належної оцінки та не перевірив доводи та докази позивача про те, що відповідач ухиляється від повернення грошових коштів та з метою не повернення боргу може в будь-який момент здійснити відчуження належного їй майна на користь інших осіб, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи характер та обсяг заявлених позовних вимог,а також те, що припущення позивача щодо утруднення виконання майбутнього рішення суду внаслідок невжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб є обґрунтованими, подана ним заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржника, підлягає задоволенню.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищезазначену квартиру призведе до порушення прав інших осіб.

Обраний спосіб забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам та є з ними співмірним.

Крім того, колегія вважає за необхідне зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Таким чином, ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України.

Згідно ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_2.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: