АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4580/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1135/К/17 суддя Ваврушак Н.М.
Категорія - 27 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

04 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи Тимчасова адміністрація Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний Банк України, про захист прав споживачів, визнання кредитного, іпотечного договорів недійсними.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Страшко Людмила Володимирівна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк») про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, посилаючись на те, що у серпні 2007 року він уклав кредитний та іпотечний договори з АКБ «ТАС-Комерцбанк» та до грудня 2014 року ним повністю виконувалися умови договору.

У квітні 2015 року позивачу стало відомо, що кредитний договір укладено з порушеннями Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: ПАТ «Дельта Банк» не мав ліцензії на здійснення кредитування в іноземній валюті, не надавалися відомості про дійсну ціну кредиту та процентної ставки та позивач був позбавлений інформації про переваги та ризики кредитування, також позивач не підписував заяву про надання кредиту, позивачу невідомо було про відступлення права вимоги.

Посилаючись на вищевикладене, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив суд: визнати недійсними Кредитний договір № 0309/0807/71-407 від 15 серпня 2007 року та іпотечний договір №0309/0807/71 -407-2-1 від 15.08.2007 року, які були укладені між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування того, що графік платежів не відповідав вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому не можна вважати, що він був належним чином поінформований про умови кредитування. Крім того, зазначає, що наданий відповідачем ПАТ «Дельта Банк» бюлетень продукту, як доказ на підтвердження ознайомлення ОСОБА_2 з умовами кредитування, є вочевидь сфальсифікований, оскільки підпис у документі виконано не позивачем, а іншою особою, та на момент його підписання ВАТ «Сведбанк» ще не існувало.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ПАТ «Дельта Банк» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 74), в судове засідання не з'явилися, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надав заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача ОСОБА_2, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПАТ «Дельта Банк» - Страшко Л.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №0309/0807/71-407, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 21500,00 доларів США на строк з 15 серпня 2007 року по 14 серпня 2027 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,00% річних за весь строк фактичного користування кредитом(т. 1 а.с.7-9).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №0309/0807/71-407 від 15 серпня 2007 року, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №0309/0807/71 -407-2-1 від 15.08.2007 року, за яким ОСОБА_2 передав, а АКБ «ТАС-Комерцбанк» прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 15.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстром №2732 (т. 1 а.с. 12-13).

Рішенням Позачергових Загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (надалі - ВАТ «Сведбанк»), а рішенням від 30 квітня 2009 року ВАТ «Сведбанк» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (надалі - ПАТ «Сведбанк»), який виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС- Комерцбанк» та з 29 квітня 2013 року був перейменований на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (надалі - ПАТ «Омега Банк») (т. 1 а.с. 148-153).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк»» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 1333, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк», у відповідності до вимог ст.ст. 512-514 ЦК України, перейшло право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення (Іпотечні договори, Договори застави та поруки), зокрема й за Кредитним договором №0309/0807/71-407 від 15 серпня 2007 року та за Іпотечним договором №0309/0807/71 -407-2-1 від 15.08.2007 року (т. 2 а.с. 21-22).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Частиною 3 ст. 10, ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування полягає не лише в подані до суду доказів, а й у доведеності їх переконливості та допустимості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Згідно зі ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, 15 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №0309/0807/71-407, виконання зобов'язань за яким було забезпечено іпотекою шляхом укладення між сторонами Іпотечного договору №0309/0807/71 -407-2-1 від 15.08.2007 року.

Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; звідсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору.

При цьому, як вже зазначалося вище, кредитний договір був укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами, що позивачем ОСОБА_2 не оспорюється, а пункт 10.1. цього Договору викладено у наступній редакції: «Укладаючи цей договір, Позичальник (ОСОБА_2.) усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку) та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в АКБ «ТАС-Комерцбанк» та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі». Крім того, згідно п. 10.13 цього Договору ОСОБА_2 підтвердив, що перед укладенням Кредитного договору Банк надав йому в письмовій формі в повному обсязі всю необхідну інформацію про умови кредитування та йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (т. 1 а.с. 7-9).

До того ж в п. 1.5., п.п. 8.1.-8.5. цього Договору викладено всі складові сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього Договору, порядок забезпечення виконання зобов'язань та наслідки у разі порушення строків виконання зобов'язань, а у Додатку №1 сторонами погоджено індивідуальний Графік погашення кредиту.

Крім того, перед укладенням оспорюваних договорів, позивач ОСОБА_2 був під підпис ознайомлений з умовами кредитування, які були викладені у Бюлетні продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку», а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач у повному обсязі отримав інформацію про умови кредитування, які передують укладенню як Кредитного договору №0309/0807/71-407 від 15.08.2007 року, так і Іпотечного договору №0309/0807/71-407-2-1 від 15.08.2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий відповідачем ПАТ «Дельта Банк» Бюлетень продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку», як доказ на підтвердження ознайомлення ОСОБА_2 з умовами кредитування, є вочевидь сфальсифікований, оскільки підпис у документі виконано не позивачем, а іншою особою, та на момент його підписання ВАТ «Сведбанк» ще не існувало, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28 березня 2016 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_2 та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу для з'ясування питання щодо особи, яка підписала Бюлетень продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку» (т. 2 а.с. 55), для чого ПАТ «Дельта Банк» було надано суду оригінал цього Бюлетня (т. 2 а.с. 59-60), однак судова почеркознавча експертиза не була проведена у зв'язку з ненаданням судовому експерту вільних зразків підпису ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 65, 91), тобто позивач в суді першої інстанції ухилився від доведення обставин , на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому колегія суддів, зважаючи на норми ч. 1 ст. 146 ЦПК України, погоджується з висновком суду про недоведеність та необґрунтованість тверджень позивача про те, що він не був ознайомлений із Бюлетнем продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку».

Доводи ж апеляційної скарги щодо фальсифікації цього Бюлетня з посиланням на те, що на момент його підписання ВАТ «Сведбанк» ще не існувало, теж не можна прийняти до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, Бюлетень продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку» було видано позивачу в Криворізькому відділенні №2 АКБ «ТАС-Комерцбанк», тобто уповноваженою особою (т. 2 а.с. 4-5).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття ним зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Не можна погодитись з твердженнями ОСОБА_2 про наявність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав надання кредитних коштів у валюті відмінній від національної валюти України.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_10 держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку.

Згідно р. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженеого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, відповідно до статті 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторонни приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

При підписанні кредитного договору, ОСОБА_2 погодився з його умовами та, відповідно, теж прийняв на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу, а тому його твердження щодо несправедливості умов кредитного договору є необгрунтованими.

На думку колегії суддів, позивачем ОСОБА_11 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності спірних договорів.

Доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: