АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/6946/16-ц Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є. Б.
Провадження № 22-ц/790/4368/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елді», 3-я особа: Публічне акціонерне товариство «СЕБ БАНК» - про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання права власності, вказуючи, що 03.03.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Елді» та ОСОБА_3 було укладено у письмовій формі договір про відступлення права вимоги (цесії) № 03/03 від 03.03.2016р. Відповідно до п.1.1. договору цесії в рахунок погашення заборгованості цедента перед цесіонарієм цедент передає цесіонарію право вимоги на грошові кошти у розмірі 100900 грн. за договором банківського рахунку №173770 від 04.02.2011р., укладеного між цедентом та Публічним акціонерним товариством «Себ Банк» (публічне акціонерне товариство «Фідобанк»). Відповідно до п.1.2. договору цесії цесіонарій набув право вимагати від банку сплати суми боргу в розмірі 100900 грн. Відповідно до п.1.3 договору цесії з моменту укладання даного договору цесії цесіонарій набув статусу вкладника у значенні цього терміна, що визначений у п.4 ч.1 ст.2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VІ від 23.02.2012р. Відповідно до п.1.4 договору цесії право вимоги та право власності на суму боргу перейшло від цедента до цесіонарія з моменту укладання даного договору сторонами, тобто з 03.03.2016р. 18.04.2016р. керівником відповідача позивачу було вручено письмове повідомлення про розірвання договору №18/04 від 18.04.2016р., в якому вказав на те, що ТОВ «Елді» було прийнято рішення про розірвання договору про відступлення права вимоги (цесії) №03/03 від 03.03.2016р. 03.06.2016р. позивачем було отримано від відповідача повідомлення б/н від 03.06.2016р. про те, що 01.06.2016р. було укладено договір дарування б/н від 01.06.2016р., відповідно до якого відповідач безоплатно передав обдарованому у власність грошові кошти за договором банківського рахунку, укладеним між відповідачем і ПАТ «СебБанк» (ПАТ «Фідобанк», у загальному розмірі 698942,92 грн.). На думку позивача вказані дії відповідача свідчать про невизнання останніми її права на грошові кошти та є підставою для звернення до суду. Враховуючи що договір дарування нотаріально не посвідчений позивач вважає його нікчемним та прохає від суду визнати її права власності на 100900 грн. з набуттям статусу вкладника у значенні п. 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елді», 3-я особа: Публічне акціонерне товариство «СЕБ БАНК» - про визнання права власності.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим. Вказала, що питання наявності на банківському рахунку відповідача спірних коштів не було предметом доказування у даній справі. Зазначила, що суд дійшов хибного висновку про те, що за договором відступлення вимоги позивач отримала право грошової вимоги до банку за договором банківського рахунку, а не право власності на грошові кошти, оскільки договори банківського рахунку та договори банківського вкладу мають різну правову природу. Зауважила, що у самому договорі цесії сторони передбачили перехід від ТОВ «ЕЛДІ» до ОСОБА_3 з правом вимоги також перехід права власності. Вказала, що суд дійшов хибного висновку, що за договором банківського рахунку передані власником кошти стають власністю банку, оскільки це суперечить ст. 1066 ЦК України.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що договором №03/03 від 03.03.2016р. про відступлення права вимоги (цесії) вбачається, що між ТОВ «Елді» в рахунок погашення заборгованості цедента перед цесіонарієм, цедент передав цесіонарію ОСОБА_3 право вимоги на грошові кошти у розмірі 100900 грн. за договором банківського рахунку №173770 від 04.02.2011р. укладеним між цедентом та ПАТ «СЕБ БАНК» (ПАТ «Фідобанк».)

18.04.16 року в односторонньому порядку договір цесії було розірвано ТОВ «Елді» та відповідачем укладено договір дарування суми 698942.92 грн. за договором банківського рахунку зі сторонньою особою.

Відповідно до договору дарування від 01.06.2016р. без нотаріального посвідчення, вбачається укладання договору між ТОВ «Елді» та ОСОБА_5, предметом договору є грошові кошти за договором банківського рахунку №173770 від 04.02.2011р.

Так, предметом договору банківського рахунку № 173770 від 04.02.2011р. (а.с.36-39) укладеного між «СЕБ Банк» та ТОВ «Елді», є поточний (мультивалютний) рахунок. Рахунок відкривається банком клієнту для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту її прав, оскільки моменту підписання цього договору до позивача переходить право власності на суму боргу в розмірі, визначену у п. 2 цього договору, оскільки за договором банківського рахунку передані вкладником кошти стають власністю банку, а у банку з цього моменту виникає обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти, проте, позивач з вимогою до банку не зверталась.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Стаття 1066 ЦК України передбачає, що за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. . Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням вказаних норм матеріального права позивач на підставі договору відступлення права набув права вимоги за договором банківського рахунку, який не визначає право власності грошових коштів на рахунку, а стосується лише права розпорядження клієнта про перерахування та видачу грошових коштів.

У даному випадку банк не взмозі виконувати такі вимоги з огляду на те, що на підставі рішення НБУ від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення ПАТ «ФІДОБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016 року № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно даного рішення розпочато процедуру виведення ПАТ «ФІДОБАНК» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів, якому делеговані всі визначені ст.ст. 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було продовжено строки тимчасової адміністрації до 19.07.2016р. та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ФІДОБАНК» до 19.07.2016р. Окрім того, відповідно до рішення Правління НБУ від 18.07.2016р. № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ФІДОБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.07.2016р. № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банка».

Згідно зазначеного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ФІДОБАНК» з 20.07.2016р. до 19.07.2018р., призначено уповноважену особу Фонду та делеговано йому всі повноваження ліквідатора, визначені ст..ст. 37, 38, 47-52, 52.1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду, або в інших випадках, встановлених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідації банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон в силу цього є пріоритетним відносно інших нормативних актів у спірних правовідносинах. Виходячи з суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідація банків, тому захист прав одного з вкладників банку не повинний спричиняти до порушення прав інших вкладників і повинний бути пропорційний з огляду на дотримання суспільного інтересу збереження довіри до банківської системи України.

Відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюються на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантуються Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Однак, виходячи зі змісту п. 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким визначено значення терміну «вкладник» як фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката», з огляду на те, що позивач за договором уступки права вимоги набув права юридичної особи, яка не підпадає під визначення вкладника, він є кредитором, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і тому заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню, як правильно визначив суд першої інстанції.

Після запровадження у банку тимчасової адміністрації та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядком, з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованих Фондом.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не зазначив належних відповідачів за своїм позовом, вказаний банк та Фонд гарантування вкладів, що в цілому не вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду про відмову у задоволенні позову, що не вирішило питання про їх права та обов'язки.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -