Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Горохівської міської ради Волинської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту проживання однією сім'єю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області

від 20 вересня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом посилаючись на те, що з 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 вона проживала однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 померла. Організацією похованням останньої займалася позивач. Зазначала, що до нотаріуса з питання складення заповіту ОСОБА_7 не зверталась, оскільки страждала на психічні розлади.

Ураховуючи наведене, позивач просила встановити факт її проживання з ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 однією сім'єю з 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 - дня смерті ОСОБА_7, визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом четвертої черги на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по

АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,10 га відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області

від 5 липня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю з 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 - дня смерті останньої.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом четвертої черги на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,10 га відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, після смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 вересня

2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволені позову, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем факту постійного проживання зі спадкодавцем протягом п'яти років до дня смерті останньої та відсутності належних доказів на підтвердження того, що спадкодавець потребувала постійного догляду і перебувала у безпорадному стані. Посилався на відсутність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про прийняття спадщини.

Проте з таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_7 проживала та була зареєстрована одна по АДРЕСА_1 до дня своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що встановлення факту її проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини має значення для належного оформлення права на спадщину. Зазначала, що у період з 2005 року по день смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Нескладання заповіту ОСОБА_7 пов'язане з її психічними розладами.

Апеляційний суд дійшов висновку, що організацією похованням ОСОБА_7 займалась позивач ОСОБА_3, остання ж проводила оплату комунальних послуг, постійно доглядала за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, однак не проживала з нею постійно, а проживала у себе вдома, апеляційний суд дійшов висновку, що наведене не свідчить про факт спільного проживання, як того вимагає положення ст. 1264 ЦК України, а доводить лише факт постійного догляду.

За положеннями ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім'єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п'ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім'єю.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п. 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік),які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно медичної картки з 2010 року ОСОБА_7 мала психічні розлади здоров'я. Поганий психічний стан і неадекватність спадкодавця вбачаються як з пояснень всіх сторін у справі, так і свідків з обох сторін.

Все це потягнуло неможливість реєстрації позивачки разом з спадкодавцем в її будинку, а також посвідчення заповіту від її імені.

Квитанціями за світло і газ за 2009-2015 роки підтверджено, що позивач постійно несла витрати по їх оплаті.

З пояснень сторін та всіх свідків, судом установлено, що не лише догляд за спадкодавцем зі сторони позивача мав місце, але й спільний побут.

Так, з 2009 року по день смерті спадкодавця 2015 року позивач щоденно, регулярно спільно харчувалася разом зі спадкодавцем, здійснювала догляд останньої в силу її стану здоров'я, робила дрібний, побутовий ремонт в будинку, спільно користувалися грошовими коштами, банківська картка була постійно у позивача, оскільки лише вона мала пін код до неї.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У той же час відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що у період з 2005 по 2009 рік позивач брала участь у веденні господарства, побуті та догляді спадкодавця ОСОБА_7, з 2009 року по день смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1, через поганий стан здоров'я останньої, у них на підставі усної домовленості склалися сімейні відносини на ґрунті взаємних прав та обов'язків, а відповідачами, які є спадкоємцями 5 черги, не заперечувався факт психічного стану спадкодавця, на їх думку через стан свого здоров'я спадкодавець не могла жити і існувати одна, місцевий суд прийшов правильного висновку про доведеність ОСОБА_3 факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_7 у період з 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 - дня смерті останньої.

Крім того, відповідачі не довели, що будь-хто з них проживав зі спадкодавцем однією сім'єю, чи будь-яким чином опікувався про неї, чи надавав допомогу, яку спадкодавець потребувала за своїм віком та станом здоров'я.

Оскільки ОСОБА_3 постійно проживала зі спадкодавцем ОСОБА_7 протягом п'яти років до дня смерті останньої, є спадкоємцем четвертої черги, в установлений законом шестимісячний строк подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7

Слід зауважити, що суд апеляційної інстанції у рішенні допустив протиріччя.

Так, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довела факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п'яти років до дня смерті останньої, при цьому вважав, що при наявності правовстановлюючих документів на спадкове майно, позивач не позбавлена права звернутися до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадкове майно.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, а тому рішення суду відповідає вимогам матеріального права.

Проте всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд переоцінив наявні в справі докази, не витребував нових, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 20 вересня 2016 року скасувати, рішення Горохівського районного суду Волинської області

від 5 липня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська