22-ц/775/616/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

07 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Зайцевої С.А., Баркова В.М.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки» (далі - ТОВ «Агенція безпеки»), в якому просив визнати заяву ОСОБА_1 від 19.01.2016 року про звільнення за ст. 36 КЗпП України такою, що не має юридичної сили у зв'язку з відсутністю обов'язкового реквізиту - дати підписання, і не є підставою для винесення наказу про звільнення позивача; скасувати наказ №64 л/с від 09.03.2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін); поновити позивача на роботі з моменту протиправного відсторонення від роботи з 02 квітня 2016 року; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з урахуванням корегування заробітної плати за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення посадових окладів та тарифних ставок; стягнути моральну шкоду в сумі, що дорівнює нарахованому середньому заробітку, для компенсації завданої шкоди; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що з 01.01.2016 року працював на підприємстві відповідача на посаді контролера на КПП. З грудня 2015 року адміністрація підприємства тиснула на нього з метою примусового звільнення у зв'язку із похилим віком. Перебуваючи під таким тиском, 19 січня 2016 року позивач погодився написати заяву про звільнення за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України з 01 квітня 2016 року. ОСОБА_1 написав заяву такого змісту про звільнення, але не вказав дату складання заяви. У зв'язку з відсутністю обов'язкового реквізиту документу - власноруч виконаної дати подачі заяви вважає, що така заява не могла бути підставою для звільнення. У зв'язку із продовженням тиску з боку адміністрації підприємства 15 березня 2016 року письмово доповідав про небажання проставляти дату на своїй заяві про звільнення. 31 березня 2016 року його керівництвом повідомлено про наявність наказу про звільнення за ст.36 КЗпП України, з яким позивач не погодився та написав заперечення. 02 квітня 2016 року позивач прибув на роботу, проте його не було допущено через звільнення 01 квітня 2016 року. Повідомлення від 04 квітня 2016 року про необхідність отримання трудової книжки позивач отримав, але воно було без підпису. ОСОБА_1 в досудовому порядку намагався вирішити спір і звертався до відповідача та інші інстанції, проте отримував відмови. Вважає, що незаконним звільненням відповідачем порушено його трудові права, чим заподіяна йому моральна шкода.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 липня 2017 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Агенція безпеки» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Агенція безпеки» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 118,89 гривень за період з 01 квітня 2016 року по 04 квітня 2016 року. Стягнуто з ТОВ «Агенція безпеки» в дохід держави судовий збір в розмірі 320 гривень. В інші частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду від 31 липня 2017 року змінити або скасувати його повному обсязі та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В скарзі зазначав, що наказ про його звільнення підлягає скасуванню не тільки по причині відсутності реквізиту, а й у зв'язку із дискримінацією по інвалідності та за віком, оскільки 19.01.2017 року він написав заяву про звільнення під умовою, що адміністрація підприємства припинить тиск на нього. Факт дискримінації вважає доведеним доказами, наявними у матеріалах справи. А доказування відсутності таких обставин є обов'язком відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1, який просив задовольнити апеляційну скаргу, заперечення представників ТОВ «Агенція безпеки» ОСОБА_2, ОСОБА_3, які просили залишити рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог закону, і підстав для задоволення вимог про визнання заяви ОСОБА_1 про звільнення такою, що не може бути підставою для звільнення, немає. Суд вказував, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника. З огляду на відсутність такої згоди з боку ТОВ «Агенція безпеки», домовленість сторін про звільнення залишається в силі. Положення чинного законодавства не передбачають обов'язкового реквізиту для подачі і прийняття заяв про звільнення дату підписання такої заяви, а достатнім є лише викладення в заяві з якого числа та підстав, з яких працівник просить провести припинення трудових правовідносин та передача цієї заяви до відповідного відділу підприємства або керівнику для прийняття рішення за нею. Отже, ОСОБА_1 на законних підставах був звільнений за угодою сторін з 01 квітня 2016 року. Разом з тим, судом встановлено факт порушення відповідачем строку повідомлення позивача про звільнення і отримання трудової книжки, у зв'язку з чим стягнуто на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року за переводом був працевлаштований на підприємство ТОВ «Агенція безпеки» на посаду контролера, що підтверджується відповідним наказом про прийняття від 30 грудня 2015 року №6 л/с. (т.1.а.с 218)

19 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «Агенція безпеки» ОСОБА_4 із власноруч написаною заявою, в якій просив звільнити його за угодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 01.04.2016 року.(т.1.а.с.222, т.2 а.с.9)

В цей же день 19.01.2016 року вказана заява була узгоджена та завізована керівником із резолюцією відділу кадрів «до наказу», а також зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції за №203а (т.2 а.с.43).

09 березня 2016 року підприємством був виданий наказ №64 о/с про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін з 01 квітня 2016 року. (т.1 а.с. 186,217, т.2 а.с.10)

Із вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений за його вимогою 31 березня 2016 року, що не заперечується сторонами та підтверджується наявною у справі перепискою.

Крім того, 31 березня 2016 року ОСОБА_1 був вручений лист з підприємства ТОВ «Агенція безпеки» від 31 березня 2016 року вих.№71м, в якому позивачу повідомлялось про наявність наказу про звільнення від 09 березня 2016 року та наступне звільнення ОСОБА_1 з 01 квітня 2016 року. У зв'язку із цим позивачу пропонувалось прибути 01 квітня 2016 року до підприємства, проте ОСОБА_1 відмовився та в цей же день направив листа про відмову від заяви про звільнення та висловив свою незгоду із звільненням (т.1 а.с.62).

Також позивач перед звільненням 15 березня 2016 року звертався із аналогічною письмовою заявою про відмову від звільнення за угодою сторін. (т.1 а.с. 56-57). На його заяву підприємство 31.03.2016 року повідомило про наявність наказу від 09.03.2016 року про звільнення позивача з 01.04.2016 року (т. а.с.61,219). На цьому ж листі (т.2 а.с.123) позивачем власноручно зазначено про ознайомлення з наказом про звільнення і незгоду з цим наказом.

Разом з тим у матеріалах справи відсутня згода ТОВ «Агенція безпеки» на анулювання попередньої домовленості з позивачем про звільнення за угодою сторін з 01 квітня 2016 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Угода сторін про розірвання трудового договору може бути оформлена в загальному порядку шляхом подачі відповідної заяви працівником та її погодження (акцептування) керівництвом підприємства із наступною видачею відповідного наказу. При цьому анулювання такої домовленості після видачі наказу працедавцем можлива лише за добровільною згодою обох сторін.

Як роз'яснено п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідно до ч.2 ст. 47 КзпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Проаналізувавши докази по справі, з урахуванням викладених норм права, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

ТОВ «Агенція безпеки» таку згоду на давало, тому домовленість сторін про звільнення на час звільнення позивача залишалася в силі, та ОСОБА_1 у відповідності до вимог закону був звільнений за угодою сторін з 01 квітня 2016 року.

При вирішенні даного спору суд правильно послався на висновки ВС України в постанові від 15 жовтня 2013 р. у справі N 21-320а13, які є обов'язковими для застосування в аналогічних відносинах.

Судом також було перевірено доводи позивача щодо відсутності обов'язкового реквізиту на заяві про звільнення, яким позивач вважає власноручно виконану дату складання заяви про звільнення.

З пояснень позивача та письмових матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 19 січня 2016 року виклав всі суттєві умови свого звільнення у власноручній заяві та передав її особисто керівнику. Після цього заява була прийнята, зареєстрована, погоджена керівником та виданий наказ із яким, відповідач на його вимогу був ознайомлений 31 березня 2016 року.

Позивачем такі обставини не спростовані.

Положення чинного законодавства не передбачають обов'язкового реквізиту для подачі і прийняття заяв про звільнення дату підписання такої заяви, а достатнім є лише викладення в заяві з якого числа та підстав, з яких працівник просить провести припинення трудових правовідносин та передача цієї заяви до відповідного відділу підприємства або керівнику для прийняття рішення за нею.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення відповідачем в даному випадку наказу Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 року, яким затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, не спростовують висновків суду. Розділом 4 вказаних Правил затверджено, що датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складання (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів).

Відтак, у зв'язку із відсутністю дати складання заяви про звільнення позивачем, відповідно до вказаних Правил діловодства, датою документа є дата його прийняття, реєстрації - 19 січня 2017 року.

Також не є слушними доводи позивача щодо незаконності його звільнення нібито у зв'язку із дискримінацією за віком, і посилання на те, що відповідач повинен доказувати її відсутність, оскільки позивачем фактичних даних, які б підтверджували, що така дискримінація мала місце, не наведено.

З урахуванням цього рішення суду в частині визнання правомірним звільнення ОСОБА_1 01 квітня 2016 року є правильним, таким що відповідає матеріалами справи і положеннями пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, отже, вбачаться, що у суду не було й підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із звільненням.

Колегією суддів перевірено доводи апеляційної скарги щодо порушення судом процесуальних норм при розгляді справи, а саме, недотримання судом порядку перевірки письмових доказів. Такі твердження позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки, перевіривши матеріали справи і надані представниками відповідача оригіналами заяви позивача про звільнення, наказу про звільнення, журналу вхідної кореспонденції, де зареєстрована його заява від 19.01.2017 року, апеляційним судом встановлено, що копії письмових доказів, долучених до матеріалів справи, відповідають оригіналам, наданим суду, а журнал вхідної кореспонденції, в якому зареєстрована заява позивача від 19.01.2016 року, прошитий та пронумерований.

Твердження позивача про те, що суд порушив норми ЦПК України, оскільки не долучив до справи оригінал письмової заяви позивача про звільнення від 19.01.2016 року, не є слушними. Як роз'яснено НПК ЦПК України до ст.64, письмові докази подаються, як правило, в оригіналі. Однак практично завжди сторони подають копії, а оригінал пред'являються на вимогу суду, якщо про це заявлене клопотання. Частина 2 статті, що коментується, передбачає, що суд може вимагати подання оригіналу за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка заявляє клопотання про витребування оригіналу, може, зокрема, покликатися на необхідність переконатися у справжності копії. Оригінал витребуваного судом документу долучається до справи. Разом з тим, якщо вилучення оригіналу документа може призвести до порушення прав та інтересів особи - власника документа, то допускається огляд оригіналу в судовому засіданні і долучення до справи лише завіреної судом копії цього документа. Зі справи вбачається, що судом першої інстанції повністю дотримано порядок дослідження письмових доказів по справі у відповідності до вимог ст. 185 ЦПК України.

Судом вирішено питання про стягнення суми середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки позивачу, при цьому встановлено, що права його не порушені, оскільки будучи повідомленим про звільнення, він безпідставно не явився для отримання трудової книжки. В частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку на користь позивача за час затримки видачі трудової книжки рішення суду ніким не оскаржується, тому не переглядається.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

Є.Є. Мальцева

С.А. Зайцева

В.М. Барков