Справа № 146/823/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"07" вересня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про стягнення заборгованості по заробітній платі, всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Вапнярської селищної ради на її користь компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 26281,64 грн; допомогу на оздоровлення у розмірі щомісячного посадового окладу (ставки заробітної плати) в розмірі 4464 грн; щомісячну грошову винагороду за сумлінну працю в розмірі 4464 грн та стягнути з Вапнярської селищної ради на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що на момент звернення до суду становить 21274,55 грн.

Цивільний позов позивач обгрунтувала наступним.

З 19 серпня 1992 року по 13 квітня 2017 року позивач працювала у Вапнярській ОСОБА_4 ступенів № 1.

З 27 серпня 2008 року по дату звільнення ОСОБА_3 працювала директором у даному навчальному закладі.

Відповідно до рішення № 171 від 15 грудня 2016 року 11 сесії 7 скликання Томашпільської районної ради Вапнярську ОСОБА_4 ступенів № 1 було передано до комунальної власності Вапнярської селищної обєднаної територіальної громади. В звязку з чим Томашпільський відділ оствіти наказом № 281 від 26 грудня 2016 року припинив фінансування навчальних закладів смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області.

Розпорядженням голови Вапнярської селищної ради № 27 від 12 квітня 2017 року ОСОБА_3 було звільнено з посади директора Вапнярської ЗОШ № 1 з 13 квітня 2017 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України.

Позивач зазначила, що відповідно до вимог чинного законодавства роботодавець зобовязанний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести йому виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації в день звільнення. Однак, зазначенні вимоги законодавства були проігноровані Вапнярською селищною радою та не виконуються в подальшому.

Так, ОСОБА_3 було звільнено з роботи 13 квітня 2017 року, проте трудову книжку їй було видано лише 03 травня 2017 року. Частково розрахункові кошти при звільненні позивач отримала 18 квітня 2017 року та 19 червня 2017 року. Однак, по даний час роботодавець не виплатив заробітну плату та всі належні суми при звільненні, а саме не було проведено компенсації за невикористані дні відпустки в кількості 98 календарних днів, з яких:

-за 1993-1994 навчальний рік тривалістю 56 календарних днів;

-за 1998-1999 навчальний рік тривалістю 32 календарних днів;

-за 2016-2017 навчальний рік тривалістю 1 календарний день;

-щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці (за ненормований робочий день) 2 календарних дні;

-за 2009 рік, як одинокій матері, що виховує двох неповнолітніх дітей - 7 календарних днів.

Відповідно до довідки Вапнярської селищної ради № 14 від 12 червня 2017 року при нарахуванні компенсації за невикористанні відпустки при зільненні ОСОБА_3 був застосований середньоденний заробіток в сумі 268,18 грн, тому, вважає, що сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки становить 26281,64 грн.

ОСОБА_3 вказує, що з 02 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року вона перебувала у щорічній основній відпустці протягом 30 календарних днів, однак допомоги на оздоровлення в розмірі місячного посадового окладу в сумі 4464 грн їй виплачено не було.

Також зазначає, що при звільнені їй не було виплачено щорічну грошову винагороду за сумлінну працю у розмірі посадового окладу в сумі 4464 грн.

Крім того, позивач вказує, що з моменту звільнення їй затримано виплату заробітної плати.

Відповідно до довідки Вапнярської селищної ради № 15 від 15 червня 2017 року, розмір її середнього заробітку становить 452,65 грн. Тому посилаючись на ст. ст. 47, 117 КЗпП України вважає, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки, з 14 квітня 2017 року по день фактичного розрахунку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити, посилаючись на обставини, що зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, що наведено в письмових запереченнях, які наявні в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 19 серпня 1992 року ОСОБА_3 переведено з посади вчителя української мови та літератури Горишківської НСШ на посаду вчителя української мови та літератури Вапнярської ОСОБА_4 ступенів № 1 (наказ № 66 від 18 серпня 1992 року) (а.с. 7 зворот).

Крім того, як вбачаєтсья з копії трудової книжки позивача, з 27 серпня 2008 року остання була прийнята на посаду директора Вапнярської ОСОБА_4 ступенів № 1 згідно з контрактом (наказ № 90 від 27 серпння 2008 року) (а.с. 7).

Рішенням № 171 від 15 грудня 2016 року 11 сесії 7 скликання Томашпільської районної ради Вапнярську ОСОБА_4 ступенів № 1 ім. І.Д. Черняховського було безоплатно передано до комунальної власності Вапнярської селищної обєднаної територіальної громади (а.с. 11).

Наказом відділу освіти Томашпільської районної державної адміністрації № 281 від 26 грудня 2016 року з 01 січня 2017 року припинено фінансування Вапнярської ОСОБА_4 ступенів № 1; припинено нарахування та виплату заробітної плати її працівникам; та надано Вапнярській ОТГ копії штатних розписів, тарифікаційних списків, поіменні списки працівників (а.с. 12).

07 квітня 2017 року позивач звернулася до голови Вапнярської селищної ради з заявою, в якій просила звільнити її з посади директора Вапнярської ОСОБА_4 ступенів № 1 у звязку із виходом на пенсію та виплати їй при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення (а.с. 14).

Згідно розпорядження Вапнярської селищної ради № 27 від 12 квітня 2017 року, директора Вапнярської ОСОБА_4 ступенів № 1 ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 13 квітня 2017 року згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України в звязку із виходом на пенсію на підставі заяви останньої від 07 квітня 2017 року. Згідно п. 3 вищевказаного наказу бухгалтерії селищної ради доручено виплатити ОСОБА_3 компенсацію в кількості 49 календарних днів:

-5 календарних днів за відпрацьований період роботи з 13 серпня 2016 року по 13 квітня 2017 року, першу частину 33 календарних дня відбула з 02 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року (Наказ відділу освіти, молоді та спорту № 2О/С від 08 лютого 2017 року);

-9 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за ненормований робочий день: 2011 р, 2012 р, 2013 р;

-35 календарних днів за невикористані соціальні відпустки, як одинокій матері: 2001 р, 2012 р, 2013 р, 2016 р (а.с. 13).

Наведені обставини також додатково підтверджуються копією трудової книжки позивача (а.с. 7 зворот).

Відповідно до довідки Вапнярської селищної ради № 643 від 21 червня 2017 року, виданої ОСОБА_3 про те, що згідно розпорядження № 37 від 13 червня 2017 року «Про внесення змін до розпорядження № 27 від 12 квітня 2017 року» та бухгалтерської довідки будо зроблено доплату грошової компенсації в сумі 1958,56 грн за 9 днів невикористаної щорічної відпустки (компенсація становила 58 календарних днів було виплачено за 49 календарних днів).

Відповідно дост. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 2ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно дост. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.

Стаття 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Верховний Суд України в постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, у зв'язку з наявністю судового рішення про стягнення невиплаченої при звільненні заборгованості, виклав свою позицію, згідно якої передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Пунктом 21 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду Укарїни, зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Пунктом 3 вказаної Постанови встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно із п. п. 5, 8 вищевказаної Постанови нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Вапнярської селищної ради № 15 від 15 червня 2017 року заробітна плата ОСОБА_3 за грудень 2016 року та січень 2017 року становила відповідно 8360,36 грн та 10651,12 грн, відтак її середньоденна заробітна плата складала: 8360,36 грн + 10651,12 грн = 19011,48 грн/42 робочі дні = 452,65 грн (а.с. 17).

Статтею 21 Закону України «Про відпустки», встановлено, що за час відпустки працівникам виплачується заробітна плата.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки», передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України крім заробітної плати у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Як встановленно в судовому засіданні, під час звільнення ОСОБА_3 з займаної посади, останній не було сплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки в кількості 98 календарних днів, з яких:

-за 1993-1994 навчальний рік тривалістю 56 календарних днів;

-за 1998-1999 навчальний рік тривалістю 32 календарних днів;

-за 2016-2017 навчальний рік тривалістю 1 календарний день;

-щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці (за ненормований робочий день) 2 календарних дні;

-за 2009 рік, як одинокій матері, що виховує двох неповнолітніх дітей - 7 календарних днів.

Відповідно до абз. 1 п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Камінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористанні відпустки.

У п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року зазначено, що нарахування виплат за щорічні відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно довідки № 521 від 09 червня 2017 року, виданої відділом освіти Томашпільської РДА виплата чи компенсація за невикористані відпустки за 1993-1994 н.р. та 1998-1999 н.р. ОСОБА_3 не проводилась (а.с. 15).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Вапнярської селищної ради № 14 від 12 червня 2017 року, при нарахуванні компенсації невикористаних відпусток при звільненні ОСОБА_3 з посади директора Вапнярської ОСОБА_4 ступенів № 1 з 13 квітня 2017 року бухгалтерією Вапнярської селищної ради був зареєстрований середньоденний заробіток в сумі 268,18 грн (а.с. 16).

Відтак сума компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки становить 26281,64 грн (268,18 грн середньоденний заробіток х 98 днів невикористаної відпустки = 26281,64 грн).

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» держава гарантує виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Постановою Кабінету Міністрів України № 78 від 31 січня 2001 року «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 та частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту» запроваджено починаючи з 1 січня 2001 р. передбачену абзацами восьмим і десятим частини першої статті 57 Закону України "Про освіту" виплату педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти надбавок за вислугу років і допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

Пунктом 8.3.1 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки, яка продовжує діяти до укладення нової угоди, рекомендовано керівникам закладів та установ освіти і науки забезпечити надання відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» педагогічним працівникам, у тому числі вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток у розмірі одного посадового окладу.

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26 вересня 2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», посадовий оклад позивача становить 4464 грн, тому при наданні щорічної відпустки ОСОБА_3 повинна була бути виплачена допомога на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу, що становить 4464 грн.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам надання щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обовязків.

Умови виплати вказаної винагороди регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2000 року № 989.

Дана постанова поширюється на педагогічних працівників дошкільних, загальноосвітних та інших навчальних закладів системи загальної середньої світи, позашкільних, професійно-технічних, вищих навчальних закладів та закладів післядипломної освіти чи методичних установ, крім тих, які працюють в навчальному закладі за сумісництвом.

Пунктом 8.3.1 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки, передбачено забезпечення надання відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» педагогічним працівникам, в тому числі вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обовязків та допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток педагогічним та науково-педагогічним працівникам у розмірі одного посадового окладу.

Як зазначено вище, розмір посадового окладу позивача становить 4464 грн, однак при звільненні ОСОБА_3 дана сума їй виплачена не була.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Вапнярської селищної ради про стягнення заборгованості по заробітній платі, всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до задоволення, оскільки відповідачем в день звільнення позивача не було здійснено повного розрахунку відповідно до норм чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_3 понесла судові витрати, що складаються з 640 гривень, сплаченого судового збору, які підлягають стягненню з Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 47, 83, 116, 117, 233 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про відпустки», ст. 57 Закону України «Про освіту», ст. ст. 11, 15, 30, 60-64, 66, 79, 81, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про стягнення заборгованості по заробітній платі, всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористані 98 календарні дні відпустки в розмірі 26281,64 гривень (двадцять шість тисяч двісті вісімдесят одну гривню 64 копійки); 4464 гривні (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні) допомоги на оздоровлення; 4464 гривні (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні) виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю; 21274,55 гривень (двадцять одну тисячу двісті сімдесят чотири гривні 55 копійок) - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 640 гривень (шістсот сорок гривень) судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Пилипчук

Повний текст рішення виготовлено 12 вересня 2017 року