Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/4852/17

Номер провадження2/711/1780/17

25 липня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя Дунаєв С.О.

при секретарі Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство «БМ Банк», Центральний відділ державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила зняти арешт з нерухомого майна у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначила, що дана квартира є предметом іпотеки на забезпечення кредитного зобов'язання відповідача, а іпотекодержателем є позивач. На теперішній час позивач вирішив звернути стягнення на дану квартиру на підставі наявного в договорі іпотеки застереження, але на дану квартиру накладені арешти судом та державним виконавцем, які належним чином зареєстровані. Наявність зареєстрованого обтяження на предмет іпотеки вчинене в інтересах інших осіб перешкоджає позивачу реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Отже будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду справи відповідач не з'явилась у судові засідання 06 та 25 липня 2017р..

Відповідно до ст.224 ЦПК судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи.

Представник ПАТ «БМ Банк» заперечив проти позову, посилаючись на те, що на спірну квартиру не може бути звернуте стягнення на підставі договору іпотеки внаслідок дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Представник Центрального ВДВС в судове засідання не з'явився, проте надав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі та відмовити у позові з тих підстав, що арешт накладений на спірну квартиру задля забезпечення реального виконання зведеного виконавчого провадження щодо відповідачки, за яким з неї на користь різних осіб підлягає стягненню сума коштів в розмірі 443024грн.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

18.07.2006р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-F00/163/2006. Умовами кредитного договору передбачено надання ОСОБА_2 валютного кредиту в розмірі 42075доларів США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, - на умовах сплати 11% річних з остаточним поверненням кредиту до 19.07.2021р. /а.с.6-10/.

В забезпечення боргових зобов'язань за зазначеним кредитним договором між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №РML-F00/163/2006 від 18.07.2006р., за яким предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).

24.12.2010р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло прав кредитора за даними кредитним договором та договором іпотеки.

В подальшому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступило право вимоги по даним договорам ОСОБА_1 на підставі відповідних договорів від 27.04.2017р. /а.с.15-16/. При цьому умовами зазначених договорів визначено, що новому кредитору передається право вимоги до ОСОБА_2 в розмірі 330287,29грн. .

27.04.2017р. здійснено реєстрацію прав ОСОБА_1, як іпотекодержателя за договором іпотеки №РML-F00/163/2006 від 18.07.2006р., у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с.17/.

15.05.2017р. позивачем направлено відповідачу вимогу про усунення порушення боргового зобов'язання (іпотечне повідомлення), в якому позивач вимагала від відповідача сплатити протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги заборгованість по кредитному договору в розмірі 25293335,80грн /а.с.52/.

Натомість до теперішнього часу відповідач не здійснила оплати своєї кредитної заборгованості на користь позивача, у зв'язку з чим позивач вирішила звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження.

Проте, на теперішній час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно спірної квартири зареєстровані наступні обтяження: 1) реєстраційний номер 9853045 - арешт нерухомого майна, накладений ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.04.2010р. по цивільній справі №2-1960/10; 2) реєстраційний номер 10612770 - арешт нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця Центрального ВДВС від 05.11.2010р. серії АА№724140; 3) реєстраційний номер 11134158 - арешт нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця Центрального ВДВС від 18.04.2011р. /а.с.18/.

Отже, оскільки позивач позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку у зв'язку з наявністю арешту та заборони на його відчуження, то він звернувся до суду з зазначеним позовом.

Тож спір виник внаслідок здійснення іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки і регулюється положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII), Закону України від 05.06.2003р. №898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон №898-IV).

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 546 ЦК передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч.1 ст.575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч.7 ст.51 Закону №1404-VIII примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно ч.6 ст.3 Закону №898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону №898-IV передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону №898-IV передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. За своїми правовими наслідками іпотечне застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст.ст.37, 38 цього Закону.

Системний правовий аналіз змісту положень ст.ст.36, 37, 38 Закону №898-IV свідчить, що наявне в іпотечному договорі застереження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя є угодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, яка має передбачати не тільки вид звернення стягнення на предмет іпотеки, а і умови його здійснення, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації тощо.

Отже наявне в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку обумовлює необхідність узгодження між сторонами договору іпотеки розміру заборгованості для погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки або спосіб її визначення та погодження, що випливає зі змісту ст.ст.36, 37, 38 Закону №898-IV та ст.ст.526, 628, 638 ЦК. Відсутність такого узгодження свідчить про відсутність договірного характеру врегулювання забезпеченого іпотекою зобов'язання, а відтак і про відсутність згоди іпотекодавця на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Порядок позасудового врегулювання та визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений п.6.4 іпотечного договору №РML-F00/163/2006 від 18.07.2006р.. Відповідно до зазначеного пункту договору іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України, з особливостями, визначеними в п.п.6.4.1, 6.4.2 іпотечного договору.

Державна реєстрація обтяження спірної квартири іпотекою здійснена в день укладання іпотечного договору, а відтак іпотекодавець має пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед кредиторами, вимоги яких виникли після 18.07.2006р..

Обтяження, що застосовані до спірної квартири виникли 19.04.2010р. (реєстраційний номер 9853045), 05.11.2010р. (реєстраційний номер 10612770) та 18.04.2011р. (реєстраційний номер 11134158). На теперішній час саме позивач є іпотекодавцем і в контексті положень ст.514 ЦК пріоритетне право на звернення стягнення на предмет іпотеки належить саме позивачу.

На підставі договору від 27.04.2017р. позивач набула право вимоги до відповідача, як правонаступник кредитора по кредитному договору від 18.07.2006р. №ML-F00/163/2006р., в розмірі 330287,29грн /а.с.15-16/. Натомість в листі від 15.05.2017р. позивачем заявлено відповідачу вимогу в розмірі 25293335,80грн /а.с.52/. Всупереч вимог ст.60 ЦПК позивачем не надано суду доказів того, що відповідач погоджується з таким розміром заборгованості. До того ж суду не надано і доказів отримання відповідачем такої вимоги. В цьому контексті суд звертає увагу, що поштове повідомлення від 16.05.2017р. /а.с.51/ підтверджує отримання відповідачем поштового відправлення з ідентифікатором №741, тоді як вимога надсилалась з ідентифікатором №554 /а.с.50/.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які свідчать про наявність на теперішній час узгодження між сторонами всіх умов звернення стягнення на належну відповідачу квартиру, яка є предметом іпотеки, для виконання зобов'язань за кредитним договором від 18.07.2006р. №ML-F00/163/2006р., та наявність згоди відповідача на позасудове врегулювання її грошових зобов'язань перед позивачем.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03.06.2014р. №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон №1304-VII), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом №1304-VII мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Згідно з пунктом 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон не зупиняє дії нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, проте є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Наведену правову позицію відображено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 по справі № 6-9цс15, врахування якої при здійсненні правосуддя є обов`язковим в силу приписів ст.214, 360-7 ЦПК.

Варто звернути увагу, що прийняття Закону №1304-VII обумовлено складною фінансово-економічною ситуацією в Україні, що утворилась внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України та знецінення національної валюти. Метою прийняття такого закону є підтримка громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України задля забезпечення мінімалізації негативних наслідків інфляції національної валюти для громадян України та убезпечення зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Отже введення мораторію обумовлене необхідністю встановлення заборони на примусове відчуження рухомого і нерухомого майна позичальників (боржників), які мають кредитні зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті, до прийняття і набуття чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості (п.3 Закону №1304-VII).

Системний аналіз змісту положень Закону №1304-VII з огляду на мету його прийняття та зміст правовідносин, які регулюються цим законом, свідчить, що дія мораторію розповсюджується навіть на ті договори іпотеки, які містять іпотечне застереження, але були укладені до набрання чинності Законом №1304-VII. Отже наявність іпотечного застереження за договором іпотеки, укладеним до введення в дію мораторію, не звільняє іпотекодержателя від обов'язку отримати згоду власника на звернення стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо таке стягнення здійснюється в позасудовому порядку. Відсутність такої згоди не дозволяє іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки.

Під час розгляду справи судом встановлено, що спірна квартира підпадає під дію Закону №1304-VII, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника; загальна площа не перевищує 140 кв. метрів. До того ж зазначена обставина визнається сторонами, оскільки це було встановлено під час вчинення виконавчих дій в межах виконавчих проваджень №24330890 та 47341542. І саме положення Закону №1304-VII перешкоджають державному виконавцю звернути стягнення в примусовому порядку на спірну квартиру, оскільки у відповідача відсутнє інше майно, на яке може бути звернуто стягнення /а.с.48/.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.1 Закону №1304-VII, що є чинними на момент виникнення спірних правовідносин, не може бути примусово відчужена без згоди власника - ОСОБА_2, квартира за адресою: АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 18.07.2006р., укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2, на підставі положень цього договору, в якому міститься іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Аналіз змісту положень ЦПК, ЦК та роз'яснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст. 1, 3 ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Варто звернути увагу, що відповідно до принципу змагальності цивільного процесу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.10 ЦПК). Зазначена норма кореспондується зі статтею 60 ЦПК, відповідно до якої сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин обов'язок довести обставини порушення, невизнання або оспорювання прав позивача покладається саме на позивача.

Беручи до уваги, що на теперішній час право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки не порушується наявністю зареєстрованих щодо такого майна обтяжень, оскільки спірна квартира не може бути реалізована без згоди власника в силу дію мораторію передбаченого Законом №1304-VII, а наявності такої згоди на момент розгляду справи судом не встановлено, то заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складають із витрат позивача з оплати судового збору. Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільно-процесуального кодекс України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги чи заяви відповідача про його перегляд, якщо апеляційну скаргу чи заяву не було подано.

Головуючий: С. О. Дунаєв