АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8546/2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Виниченко Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6.09.2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,

ОСОБА_3, 3-особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус

Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, Дніпровська

районна у м. Києві державна адміністрація

про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з

чужого володіння та визнання права власності на квартиру

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 р. відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус КМНО Онопченко О.В., Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 р. та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.04.2016 р. № 43-178 задоволено прохання наймача ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та передано зазначену квартиру в приватну власність (а.с 9, 186).

Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 7.04.2016 р. було видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.8), що також підтверджується повідомленням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 5146/43/4/103 від 04.07.2016 р. (а.с. 11, 185) та наданою суду копією приватизаційної справи.

Згідно Інформаційної довідки КВ-2016 №23623, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації 15.07.2016 р., квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована (а.с. 10).

Згідно довідки №186 від 17.02.2016р. про склад сім'ї наймача квартири, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 з 30.05.2015 р. (а.с. 188).

Згідно витягу з наказу № 26 від 02.02.2016 р. «Про зміну договору найму житлових приміщень» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укладено договір найму двокімнатної квартири АДРЕСА_1 з гр. ОСОБА_1, сім'я з двох осіб: вона та чоловік ОСОБА_4, за згодою та переведено особовий рахунок на її ім'я (а.с. 189).

Відповідно договору купівлі-продажу від 13.05.2016 р., укладеного між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 (покупець), остання придбала квартиру АДРЕСА_1, договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1238 (а.с.18, 19).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2016, квартира АДРЕСА_1 належала продавцю ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на житло, виданого 25.01.2006 р. Дніпровською районною в м.Києві радою, згідно розпорядження № 68 від 25.01.2006 р.; право власності на цю квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 14371075 від 26.04.2016 р. (а.с.16, 18).

Копія вищевказаного Свідоцтва про право на житло від 25.01.2006 р., на підставі якого відбулося відчуження спірної квартири ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 є у матеріалах справи (а.с. 16); зазначене свідоцтво про право на житло є чинне, відомостей щодо оскарження чи визнання цього свідоцтва у встановленому законом порядку не дійсним, суду не надано.

Вподальшому ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_1ОСОБА_3, згідно договору купівлі-продажу від 02.06.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1434 (а.с. 20-21).

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно ст.215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п.7 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, відповідно яких норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 зазначено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Оскільки, судом не було встановлено обставин, за якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2016 р. недійсним, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав.

Позивачкою суду не надано будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності свідоцтва про право власності на житло від 25.01.2006 р., виданого Дніпровською районною у м. Києві радою на ім'я ОСОБА_4, згідно розпорядження № 68 від 25.01.2006 р., та такі вимоги у даній справі не заявлялись, крім того, процесуальних рішень у порушеному кримінальному провадженні по факту підроблення документів, на яке посилається позивач, також не постановлювалось.

Сам ОСОБА_4 вказані вище розпорядження та свідоцтво про приватизацію не оскаржував, позивачем у даній справі не є; жодних вимог щодо скасування вказаних вище документів не пред»являв, договір купівлі-продажу не оспорює.

Також, суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності, оскільки, згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом, інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Оскільки, ОСОБА_1 виданий правовстановлюючий на квартиру, яким є свідоцтво про право власності, яке не втрачалось, не визнавалось недійсним та не скасовувалось, то суд правильно вважав, що визнання за нею права власності на квартиру підставі ст.392 ЦК України, не відповідає вимогам закону.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити,

а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :