У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитну угоду № 1/266-МК та договір про видачу траншу № 1/266-МК/1, відповідно до яких останній отримав кредитні кошти у розмірі 24 тис. доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 18 % річних, строком до 21 липня 2018 року.

Разом з тим, в забезпечення виконання зобов'язань, взятих на себе ОСОБА_2, між ним, відповідачем ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір іпотеки квартири від 21 липня 2008 року, згідно якого, позивачу в іпотеку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1

Однак ОСОБА_2 своїх обов'язків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконував, у результаті чого у нього утворилась заборгованість за названим кредитним договором та позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10 грудня 2014 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року, та які набрали законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1/266-МК було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме належну відповідачам квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки.

На підставі наведеного позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із того, що оскільки квартира, яка передана позивачу в іпотеку, була набута у власність відповідачами не за рахунок кредитних коштів, то виселення відповідачів, без надання іншого житлового приміщення не передбачено законодавством.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Висновки судів відповідають правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс 15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449 цс15.

Доводи касаційної скарги про те, що положення ст. 109 ЖК УРСР застосовується виключно у тих межах, що не суперечить вимогам ст. 40 Закону України «Про іпотеку», як спеціальної правової норми, що самостійно визначає порядок виселення з переданого в іпотеку житлового будинку після прийняття рішення про звернення стягнення на нього; судом першої інстанції безпідставно не залучено до участі у справі в якості третьої особи міську раду та не витребувано відомостей стосовно вільних жилих приміщень, оскільки надання жилих приміщень віднесено до компетенції місцевої ради; чинним законодавством не передбачено обов'язку Банку надавати інше житло, були предметом оцінки апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та висновків судів не спростовують.

Таким чином посилання заявника на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, за касаційною скаргою на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак