Справа № 147/672/17
Провадження № 2/147/536/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря Чудак Г.І.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Тростянець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та скасування виниклої заборгованості по сплаті аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та скасувати виниклу заборгованість по сплаті аліментів, в якому зазначив, що рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 06.03.2017 року по справі №147/766/16-ц було задоволено позов, яким стягнуто з позивача аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дочкою повноліття, починаючи з 02.06.2016 року щомісячно.

Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання. Станом на 01.06.2017 року заборгованість по аліментам становить 12016,98грн. На час ухвалення рішення та по даний час позивач працює слюсарем з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики, заробітна плата становить 5000грн. щомісячно, даної зарплати було достатньо для того, щоб утримувати не лише себе, але й свою неповнолітню дитину.

Проте, 06.05.2017 року позивач одружився та на його утриманні тепер малолітня донька дружини ОСОБА_5, тому йому не вистачає коштів на утримання сім'ї. Крім того за ним рахується кредит, який слід погашати щомісячно в розмірі 454,82грн.

Тому просив змінити розмір аліментів, що стягуються на користь дочки з 1/4 частини всіх видів доходів на тверду грошову суму в розмірі 750,00грн. щомісячно, але не менше 30 відсотків для дитини відповідного віку. Крім того просив скасувати виниклу перед ОСОБА_3 заборгованість від 02.06.2016 року.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково пояснив, що він на даний час офіційно працевлаштований на Філії «Переробний комплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика», його робітна плата в середньому сягає 5000грн. в місяць, однак з нього відраховують аліменти, тому на руки він отримує мало. На даний час він одружений з ОСОБА_6 та на його утриманні перебуває дружина та її неповнолітня донька ОСОБА_5 Насправді він не відмовляється від обов`язку платити аліменти, але в зв`язку з зміною його сімейного стану, просив зменшити їх розмір та визначити його в твердій грошовій сумі в розмірі 750грн. щомісячно, мотивуючи також тим, що стягувані аліменти перевищують 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того просив зняти з нього виниклу заборгованість по сплаті аліментів, адже йому важко її погасити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона не вимагає від позивача ОСОБА_1, який являється батьком ОСОБА_4 більше, ніж передбачено чинним законодавством. Судом їй встановлено не тверду суму, а лише 1/4 частину доходів, що прямо передбачено Сімейним Кодексом України. Обгрунтування позивача вважає неправомірним, адже дитина потребує належного догляду та матеріального утримання як з боку матері так і з боку батька, те що позивач одружився не знімає з нього відповідальності перед рідною дитиною. Крім того, вважає, що оскільки позивач офіційно працевлаштований, немає необхідності змінювати розмір аліментів з частки на тверду грошову суму.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 27.10.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу мають спільну дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 06.03.2017 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до її повноліття (а.с.4,5).

Позивач ОСОБА_1 офіційно працевлаштований на ТОВ «Вінницька птахофабрика» філії Переробний комплекс, отримує заробітку плату. Його дохід за період з січня 2017 року по червень 2017 року становить 36937,43грн. З них утримано по виконавчим листам 3634,15грн. (а.с.7).

Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів виданого Тростянецьким РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області станом на 01.06.2017 року становить 12016,98грн.(а.с.6).

Встановленим судом фактичним обставинам справи відповідають сімейні правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст.ст. 80 ч. 3, 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та у інших випадках передбачених цим Кодексам.

Згідно ст. 223 ЦПК України в разі набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру платежів.

Позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 750,00 грн., починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дочкою повноліття. Відповідач позов не визнає.

Згідно п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, з інших випадків, передбачених законом.

Позивач як батько дитини зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

Підставою для зміни розміру аліментів може бути зміна матеріального чи сімейного стану платника або одержувача аліментів, зміна матеріального стану дитини, погіршення чи поліпшення здоров'я однієї зі сторін тощо.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини.

У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі за №143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Як встановлено ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_6 06.05.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.05.2017року (а.с.12).

Судом встановлено, що позивач офіційно працевлаштований, місце роботи з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів не змінював, отримує заробітну плату. Інших доказів, які б підтверджували зміну матеріального становища позивача, зокрема погіршення його становища(як було прописано в позовній заяві), після початку стягнення аліментів на утримання дитини, останнім не надано.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивача, зазначені в позовній заяві, на те, що на його утриманні перебуває дружина та її неповнолітня дочка, а також той факт, що відповідач сплачує кредит, нічим не підтверджено.

Однак, суд вважає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, тому розмір аліментів визначений у частці від доходу позивача буде забезпечувати у максимально можливій мірі здоровий розвиток дитини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем не доведено обставин, які мали підтвердити той факт, що після ухвалення судового рішення від 06.03.2017 року про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки, погіршився стан здоров'я позивача, змінився його матеріальний стан, виникли інші обставини, які відіграють суттєву роль в житті позивача, та зміни на тверду грошову суму, та у відповідності із ст.192 Сімейного кодексу України, є підставою для зменшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду.

Суд критично відноситься до позиції позивача, який посилається, як на підставу для зменшення розміру аліментів, на фінансову неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки наведені обставини не підтверджуються належними письмовими доказами.

Отже, виходячи з встановлених обставин справи, та рівності обов'язку обох батьків утримувати дітей, суд приходить до висновку, що згідно з матеріальними потребами неповнолітньої дитини, недоведеністю позивача про зміну матеріального становища розмір аліменти визначений рішенням суду від 06.03.2017 року не підлягає змінам.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Що стосується вимоги позивача про скасування виниклої заборгованості по сплаті аліментів суд вважає, що в задоволенні даної вимоги слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що вона утворилась з вини інших осіб, а також не надано жодного доказу про виниклі обставини, що мають істотне значення. Крім того, статтею 192 СК України, на яку посилається позивач, не передбачено скасування виниклої заборгованості. Твердження позивача про те, що стягнення заборгованості по аліментам призводить до погіршення його матеріальних умов не є підставою для скасування заборгованості, а тому суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам.

Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст.ст.180, 181,182,183,184,192 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213, 214, 215, 367 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та скасування виниклої заборгованості по сплаті аліментів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя