АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4194/17 Головуючий 1 інст. - Гуренко М.О.
Справа № 623/123/17-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: відшкодування витрат
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» серпня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 травня 2017 року по справі за позовом прокурора Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Донецького Національного медичного університету ім. М. Горького до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування витрат на лікування,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року прокурор Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Донецького Національного медичного університету ім. М. Горького звернувся до суду з зазначеним та в подальшому уточненим позовом до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка». В обґрунтування свого позову посилався на те, що проведеним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000342 від 06 березня 2016 року за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України встановлено, що ОСОБА_1 06 березня 2016 року близько 07:20 годин, керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ ТF696Р, реєстраційний номер НОМЕР_1, в районі 630 км + 400 м автошляху Київ-Харків-Довжанський, рухаючись зі сторони м. Слов'янськ Донецької області в напрямку м. Ізюм Харківської області, не вибрав безпечну швидкість руху та прийоми керування, грубо порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого втратив контроль над керуванням, допустив виїзд автомобілю у правий кювет по напрямку руху.

Зазначив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому правого плеча, який згідно з висновком судово-медичної експертизи № 195-ИЗ/16 від 20 квітня 2016 року відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинило тривалий розлад здоров'я.

Вказав, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_2

Зазначив, що відповідно до довідки, наданою Науково-дослідницьким інститутом травматології та ортопедії ДОН НМУ ім. М.Горького, потерпілий ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні поєднаної травми з 10 березня 2016 року по 19 квітня 2016 року та на його лікування закладом охорони здоров'я витрачено кошти у сумі 19268,83 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь держави в особі Донецького Національного медичного університету ім. М. Горького кошти у сумі 19268,83 грн. в рахунок компенсації витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_2

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 травня 2017 року, в якому ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року виправлено описку в рішенні суду, позовну заяву прокурора Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Донецького Національного медичного університету ім. М. Горького - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Донецького Національного медичного університету ім. М. Горького кошти у сумі 19268,83 грн. в рахунок компенсації витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_2

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що судом першої інстанції не з'ясовано, який правовий статус має Науково-дослідний інститут травматології та ортопедії ДОН НМУ ім. М.Горького, чи є інститут лікувальним закладом, чи був він акредитований на час лікування потерпілого ОСОБА_2; що із довідки вбачається, що Науково-дослідний інститут травматології та ортопедії є клінікою при університеті та він не значиться в затвердженому переліку лікарняних закладів багатопрофільних, однопрофільних, спеціалізованих та особливого типу; що Науково-дослідний інститут травматології та ортопедії ДОН НМУ ім. М.Горького є лікувально-навчально-науковим структурним підрозділом вищого навчального закладу, а не лікувальним закладом і саме профільні відділення клініки надають стаціонарну медичну допомогу за умови акредитації клініки науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького Національного медичного університету ім. М.Горького як закладу охорони здоров'я; що згідно акредитаційного сертифікату серія МЗ № 0133514 клініка науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького Національного медичного університету ім. М.Горького акредитована 23 лютого 2017 року, тобто на час проходження лікування ОСОБА_2 у відділенні поєднаної травми інституту клініка не мала акредитації; що позивачем не надано довідку про фактичні витрати на утримання відділення поєднаної травми Науково-дослідного інституту травматології та ортопедії на один ліжко-день у березні та квітні 2016 року та розрахунок фактичної вартості лікування хворого ОСОБА_2 за весь період перебування у відділенні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 повинен відшкодувати витрати на стаціонарне лікування ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, у скоєнні ДТП, під час якої ОСОБА_2 спричинено середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження. З 10 березня 2016 року по 19 квітня 2016 року ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні в Науково-дослідному інституті травматології та ортопедії ДОН НМУ ім. М. Горького у відділенні поєднаної травми. В березні 2016 року фактична кількість ліжко-днів перебування хворого на стаціонарному лікуванні становила 22 дні, у квітні 2016 року - 19, а всього 41 ліжко-днів. Фактичні видатки на 1 ліжко-день у березні 2016 року склали 465, 72 грн., у квітні 2016 року - 474, 90 грн. Вартість лікування хворого в березні 2016 року становила 10245, 79 грн., у квітні 2016 року - 9023,04 грн., а всього - 19268,83 грн.

Із роз'яснень, які містяться в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07 липня 1995 року вбачається, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року.

Цим Порядком передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.

Визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я.

Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07 липня 1995 року відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладі. Всі інші витрати (наприклад, пов'язані з наданням потерпілому швидкої або невідкладної медичної допомоги, на амбулаторне лікування тощо) не відшкодовуються. Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні.

Із матеріалів справи вбачається, що цивільна відповідальність ОСОБА_1 застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка», згідно полісу АІ/8827960 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22 листопада 2015 року.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 червня 2004 року із змінами.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як зазначено у статті 3 вказаного вище Закону України метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 цього Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Таким чином, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, а отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов'язкового страхування страховою компанією.

Така правова позиція висловлена судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-1343цс15 (постанова від 24 лютого 2016 року).

Аналізуючи наведені норми права, виходячи з правової позиції Верховного Суду України, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення витрат на лікування саме з винної особи, а не зі страхової компанії.

Посилання ОСОБА_1 та його представника на те, що сума витрат на лікування не розрахована є безпідставними, оскільки в матеріалах справи на аркушах справи 5, 6, 30, 31 містяться розрахунки фактичних витрат як на один ліжко-день, найменування видатків, так і вартість лікування хворого.

Доводи ОСОБА_1 та його представника щодо того, що судом першої інстанції не з'ясовано, який правовий статус має Науково-дослідний інститут травматології та ортопедії ДОН НМУ ім. М.Горького, чи є інститут лікувальним закладом, чи був він акредитований на час лікування потерпілого ОСОБА_2; що із довідки вбачається, що Науково-дослідний інститут травматології та ортопедії є клінікою при університеті та він не значиться в затвердженому переліку лікарняних закладів багатопрофільних, однопрофільних, спеціалізованих та особливого типу; що Науково-дослідний інститут травматології та ортопедії ДОН НМУ ім. М. Горького є лікувально-навчально-науковим структурним підрозділом вищого навчального закладу, а не лікувальним закладом і саме профільні відділення клініки надають стаціонарну медичну допомогу за умови акредитації клініки науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького Національного медичного університету ім. М. Горького як закладу охорони здоров'я; що згідно акредитаційного сертифікату серія МЗ № 0133514 клініка науково-дослідного інституту травматології та ортопедії Донецького Національного медичного університету ім. М. Горького акредитована 23 лютого 2017 року спростовуються матеріалами справи, зокрема Положенням про науково-дослідний інститут травматології та ортопедії, Положенням про відділення поєднаної травми, Переліком ліцензіатів, за повідомленнями яких прийнято рішення про зміну даних, зазначених у документах, що додавалися до заяви про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики, Переліком здобувачів ліцензій, за заявами яких прийнято рішення Ліцензійної комісії № 42 від 29 жовтня 2015 року про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики, Ліцензії від 29 жовтня 2015 року, з яких вбачається, що лікувальний заклад, в якому ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні, мав право надавати кваліфіковану допомогу хворим з травмами та захворюваннями органів опори та руху.

У зв'язку з чим судова колегія вважає, що суд, дотримуючись засад змагальності, забезпечивши сторонам можливість доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов обгрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову.

Зазначена апеляційна скарга зведена до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Даних, які б вказували на наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин згідно статті 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії