Справа № 303/5182/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ДЖУГИ С.Д.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 квітня 2014 року, -

встановила:

26.07.2013 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ВГІРФО міста Мукачева, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобовязання зняти їх з реєстраційного обліку. Мотивував позов наступним. Позивач на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2013 придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував своє право власності на квартиру. Після придбання квартири позивачу стало відомо, що в ній зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які не мають права проживання у квартирі, однак, не бажають добровільно виселятися з неї. Позивач не може реалізувати свого права власності на придбану квартиру, не може нею належно користуватися, відремонтувати, вільно розпорядитися тощо, оскільки цьому перешкоджають незаконні реєстрація та проживання в квартирі відповідачів. Позивач не має наміру дозволяти відповідачам користуватися квартирою. Позасудове врегулювання спору не є можливим.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на відсутність у відповідачів права користування квартирою, ґрунтуючись на положеннях ст.ст. 321, 391 ЦК України, ст.ст. 150 ЖК України, на інших нормах законодавства щодо захисту права власності на житлове приміщення, зокрема, щодо усунення перешкод у його здійсненні, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 2 у будинку № 47 по вул. Ярослава Мудрого у м. Мукачеві Закарпатської області, зобовязати ВГІРФО міста Мукачева зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, судові витрати просив покласти на відповідачів.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 10.04.2014 провадження в справі в частині вимог про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 закрито. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.04.2014 позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволено, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою № 2 у будинку № 47 по вул. Ярослава Мудрого у м. Мукачеві Закарпатської області, стягнуто з відповідачів на користь позивача 114,71 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржила рішення суду як незаконне. Доводи апеляції зводяться до таких. Судом першої інстанції були порушені процесуальні права відповідачів на правову допомогу та участь у справі внаслідок неналежного повідомлення їх представника про час і місце розгляду справи та порушення правил щодо відкладення розгляду справи. Відповідач ОСОБА_2 подав позов про визнання недійсними торгів з реалізації квартири та договору купівлі продажу, на підставі якого ОСОБА_1 став її власником, тому є підстави для зупинення провадження в справі. Інших доводів апеляція не містить. Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити. Відповідач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого. Задовольняючи вимогу позивача про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із необхідності захисту права власності позивача та обґрунтованості й доведеності позовних вимог. Рішення суду правильне по суті, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.07.2013 приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1122, ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 квартиру № 2 загальною площею 55,30 кв. м, житловою площею 38,80 кв. м у будинку № 47 по вул. Ярослава Мудрого у м. Мукачеві Закарпатської області та цього ж дня зареєстрував своє право власності на придбану нерухомість (а.с. 8-10). Довідкою Управляючої компанії ТОВ «І.Т.В. Сервіс» від 25.07.2013 № 3-03672, довідками Мукачівського МВ ГУДМС України в Закарпатській області від 27.07.2013 №№ 2612 і 2613 (а.с. 7, 14, 15), іншими матеріалами справи стверджується, що вищевказану квартиру займають і в ній зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідачі оспорювали судовим порядком правомірність вибуття квартири з їх власності, правомірність набуття у власність квартири ОСОБА_1, ставили питання про витребування квартири на свою користь вважаючи свої майнові права щодо неї порушеними тощо (а.с. 47-54, 84-96, 141-146). У звязку з цим провадження в справі зупинялося судами першої та апеляційної інстанцій (а.с. 72-73, 160-161). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 03.03.2015 і ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2015 про залишення без змін цього рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до МВ ДВС Мукачівського МРУЮ, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція»» про визнання прилюдних торгів та протоколу недійсними, визнання незаконним акта держвиконавця, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відновлення становища, що існувало до його порушення, скасовані, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 179-183). Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 23.01.2017, що набрала законної сили 31.01.2017, указаний позов, що надійшов на розгляд на підставі ухвали суду касаційної інстанції від 10.02.2016, залишено без розгляду.

Таким чином, доказів наявності у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правових підстав для реєстрації у належній ОСОБА_1 квартирі та користування нею в справі немає. Наявність реєстрації відповідачів у квартирі сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особами, яким квартира належала свого часу чи які там проживали, проте, в подальшому втратили відповідний правовий статус. Саме створення перешкод власнику у здійсненні права власності реєстрацією відповідачів в квартирі було покладено в основу позову, позивач поставив питання про усунення перешкод у здійсненні права. Формальна наявність у відповідачів права користування належним позивачу жилим приміщенням обмежує позивача у здійсненні права власності на квартиру. Доводи позову щодо створення власнику таких перешкод відповідають обставинам справи.

За встановлених у справі обставин слід констатувати, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 16, 316-319, 321, 328, 382, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України та правильно виходив із того, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, власник квартири здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати її для проживання свого і членів сімї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вимагати захисту права власності, в т.ч. шляхом предявлення негаторного позову може вимагати припинення порушення права, що триває, усунення перешкод у здійсненні права. Норми ЖК України враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права власності і відповідають конкретним обставинам справи. З приводу користування квартирою позивач обовязків перед відповідачами не має, згоди на таке не давав. Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у контексті захисту права власності не суперечить закону, оскільки є одним із законних способів усунення перешкод у здійсненні цього права.

Заперечуючи законність рішення суду, апелянти посилалися на порушення судом їх процесуальних прав на участь у справі та на захист від позову. У цьому звязку колегія суддів відзначає таке. Ухвалою місцевого суду від 28.03.2014 було відновлено провадження в справі, цього ж дня листом суд повідомив про призначення судового засідання на 03.04.2014 (а.с. 76-78). Відповідач ОСОБА_3 02.04.2014 подала заяву про відкладення розгляду справи, оскільки адвокат ОСОБА_7 знаходиться на лікуванні, водночас докази, які б це підтверджували, до заяви не були додані (а.с. 79). Судове засідання 03.04.2014 не відбулося через неявку учасників процесу, розгляд справи було призначено на 10.04.2014 (а.с. 79, 80). Відповідач ОСОБА_2 09.04.2014 подав аналогічну заяву про відкладення розгляду справи і так само докази, які підтверджували її обґрунтованість, до заяви не додав (а.с. 83). У судове засідання 10.04.2014 відповідачі, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи, не зявилися, справу було розглянуто без їх участі(а.с. 79, 80, 97, 98, 103-107).

Судом першої інстанції не були порушені вимоги ст. 74 ч. 4 ЦПК України щодо повідомлення відповідачів не пізніше ніж за три дні до судового засідання, перше клопотання про відкладення розгляду справи було задоволене попри те, що до суду не зявилися обоє відповідачів, причини власне своєї неявки всупереч вимогам ст. 77 ч. 2 ЦПК України не повідомили, тож в силу вимог закону вважається, що вони не зявилися в судове засідання без поважних причин. Аналогічна ситуація мала місце 10.04.2014. Незасвідчену ксерокопію довідки Мукачівської ЦРЛ від 16.04.2014 щодо перебування представника ОСОБА_7 на лікуванні додано до апеляційної скарги (а.с. 123), однак, належний доказ про перебування особи на лікуванні з певного часу (ст. 64 ч. 2 ЦПК України), якщо таке мало місце і це має значення для руху справи, слід було надати в суді першої інстанції. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки (ст. 27 ч. 3 ЦПК України), зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається.

Поза тим, розпоряджаючись процесуальними правами на власний розсуд (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України), відповідачі управі були подати докази на захист своєї позиції у апеляційному суді, проте, не подали доказів, обовязку доказування заперечень проти позову не виконали. Апеляція, окрім вказівки на подання позову щодо незаконності реалізації квартири та незаконності придбання її позивачем, не містить жодних доводів по суті спору, щодо застосування норм матеріального права, посилання на докази, які б спростовували правову позицію позивача, встановлені у справі факти, правильність по суті та законність ухваленого судом рішення тощо. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України), щодо позову, на який посилалися відповідачі, наразі ухвалене судове рішення, що набрало законної сили. За таких умов, для висновку про те, що відсутність відповідачів у судовому засіданні в суді першої інстанції вплинула на правильність по суті вирішення судом спору, підстав немає.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 308 цього Кодексу, апеляцію, яка є необґрунтованою, слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді