Справа № 310/5716/17
РІШЕННЯ

Іменем України

30 серпня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дністрян О.М.,

при секретарі Буюклинській К.О.,

за участю заявниці, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини, заінтересовані особи Бердянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вона 03 березня 2017 року о 13.30 год. в пологовому відділенні КЗ «Центральна міська лікарня №17 міста Донецька» народила дівчинку ОСОБА_3. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження №72 від 03 березня 2017р. Вважає, що даний документ оформлений не у відповідності до вимог діючого законодавства України. 23.08.2017 року вона звернулася до Бердянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. У зв'язку з чим просила встановити факт народження доньки ОСОБА_3, датою народження вказати 03 березня 2017 року, місце народження м. Донецьк Донецької області, Україна.

У судовому засіданні заявниця свою заяву підтримала та просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Бердянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, не заперечували проти задоволення заявлених вимог.

Заінтересована особа ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву про встановлення факту народження дитини підтримав та просив задовольнити.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що заявниця її донька, яка 03.03.2017р. у м. Донецьку народила доньку ОСОБА_3, батьком дитини є чоловік доньки ОСОБА_2, який зареєстрований та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд, вислухавши заявницю, свідка, а також вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому засіданні встановлено, що 03 березня 2017 року ОСОБА_1 в пологовому відділенні Комунального закладу «Центральна міська лікарня №17 міста Донецька» народила дівчинку. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом №72, виданим 03.03.2017р. КЗ «Центральна міська лікарня №17 м. Донецька», а також поясненнями свідка ОСОБА_4.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в медичному свідоцтві про народження підтверджуються показаннями свідка.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

У відповідності до п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

23.08.2017р. заявниця звернулася до Бердянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, однак, у реєстрації народження дитини їй було відмовлено у звязку із відсутністю медичного документу, який є підставою для проведення державної реєстрації народження (лист № 1652/17-13-04-34 від 23.08.2017р.).

Згідно з положенням п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження дитини, а у разі їх відсутності рішення суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту народження дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 209, 212, 214-215, 256, 257, 294 ЦПК України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», суд

В и р і ш и в :

Заяву задовольнити.

Встановити факт народження дитини ОСОБА_3, яка народилася 03 березня 2017 року у м. Донецьк Донецької області Україна, у матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, місце реєстрації Україна, Запорізька область, Бердянський район, с. Берестове, вул. Леніна, 57, батько дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, місце реєстрації Україна, м. Донецьк, вул. Сєвєродвінська, 20.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення у той же строк після отримання його копії.

Суддя ОСОБА_5