Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що з 12 червня 1975 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 та 06 квітня 1989 року шлюб між ними розірвано з ініціативи дружини.

З березня 1990 року позивач та відповідач знову почали проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Позивач зазначав, що весь цей час вони мали взаємні права та обов'язки як сім'я, разом виховували дітей, піклувались один про одного.

Під час спільного проживання як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ним та ОСОБА_5 за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладання договору інвестування від 28 грудня 2001 року із забудовником ЗАТ «Трест Київміськбуд-1». Оплата за договором інвестування здійснювалась ними разом за кошти, які були накопичені ними внаслідок спільної праці, індивідуальної трудової діяльності, особистих доходів, об'єднаних в подальшому для набуття спільного майна.

Позивач вказував, що за усною взаємною домовленістю спірна квартира була оформлена на ім'я його дружини, але за умови, що вона є їх спільною сумісною власністю і розпоряджатися вони будуть нею у майбутньому за взаємною згодою.

У 2014 році йому випадково стало відомо про те, що ОСОБА_5 без його відома, в 2004 році подарувала придбану ними квартиру онуку ОСОБА_7, 1998 року народження. Про існування такого договору, він не знав і не міг знати, так як не був стороною цього договору, а відповідачі умисно його про це не повідомили.

Посилаючись на те, що спірна квартира, яка є спільним сумісним майном, була відчужена без його згоди, внаслідок чого порушено його право власності на зазначене нерухоме майно, позивач просив задовольнити позов та встановити юридичний факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по теперішній час, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати недійсним договір дарування цієї квартири, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребувати вказану квартиру у ОСОБА_7, законними представниками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року з урахуванням ухвали того ж суду від 15 липня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 1990 року по теперішній час.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 жилою площею 115,2 кв. м, загальною площею 171,8 кв. м - спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7, законними представниками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений 28 липня 2004 року державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитренко В.М., - недійсним.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка була здійсненна Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна і записано в реєстрову книгу № 335-84 за реєстровим № 43076 від 02 серпня 2004 року, на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитренко В.М., за реєстровим № 8-1769 від 28 липня 2004 року.

Витребувано у ОСОБА_7, законними представниками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_11- квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, як законних представників ОСОБА_7, на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року, додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 з 12 червня 1975 року по 06 квітня 1989 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

На підставі договору №241203 інвестування будівництва житлового будинку від 28 грудня 2001 року, укладеного між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ОСОБА_5, останньою було проінвестовано спірну квартиру АДРЕСА_1.

На виконання договору інвестування вказаної квартири ОСОБА_5 згідно квитанцій та приходних касових ордерів здійснила оплату коштів в сумі 430 874 грн 40 коп. на рахунок забудовника та отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на квартиру від 12 червня 2002 року.

Згідно договору дарування квартири від 28 липня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори ДмитренкоВ.М., ОСОБА_5 подарувала малолітньому ОСОБА_7, законними представниками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_8, належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»), тощо.

Скасовуючи рішення та додаткове рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів внесення ним коштів за договором інвестування житлового будинку та розміру фактичного внеску у рахунок оплати вартості спірної квартири. Крім того, відсутні законні підстави для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по даний час.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що оскільки ОСОБА_5 придбала спірну квартиру, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та на час укладення договору дарування відповідач була єдиним власником нерухомого майна (спірної квартири), яким розпорядилася на свій розсуд, для вчинення цього правочину не потребувалося згоди позивача, а тому права останнього не є порушеними й підстав для визнання недійсним договору дарування немає.

Судом апеляційної інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_9, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко