Справа № 355/1633/16-ц
Провадження № 2-р/355/4/17
У Х В А Л А

про розяснення рішення суду

01 вересня 2017 року Баришівський районний суд Київської області в складі головуючого судді Лисюк О.Д.

при секретарі Ющенко Л.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 про розяснення рішення суду в справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади с. Лукаші в особі виконавчого комітету Лукашівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа управління держгеокадастру у Баришівському районі Київської області, про визнання права на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання права на спадкове майно. В обгрунтування своєї заяви зазначала, що 22 листопада 2015 року помер її батько ОСОБА_4 після смерті якого, відкрилася спадщина на спадкове майно, що належало покійному на момент смерті, в тому числі право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, площею 16,7 га, що розташована та території Лукашівської сільської ради Баришівського району Київської області.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади с. Лукаші в особі виконавчого комітету Лукашівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 третя особа: Управління Держгеокадастру у Баришівському районі Київської області про визнання права на спадкове майно, були задоволені в повному обємі. Вказаним рішенням було визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, право на володіння земельною ділянкою площею 12,5113 га. для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради, Баришівського району Київської області, якою за життя володів ОСОБА_4, який помер 22.11.2015 року.

29.08.2017 року за вх.№ 5279 на адресу Баришівського районного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про розяснення рішення суду, оскільки із змісту даного рішення є незрозумілим, яке право вона має на земельну ділянку: право власності, право постійного користування чи право оренди.

В судове засідання сторони не зявилися, про день та час розгляду справи належним чином повідомлені. Відповідно до ч.3 ст.221 ЦПК України, неявка осіб, які брали участь у справі не перешкоджає розгляду питання про розяснення рішення суду.

Дослідивши матеріали даної справи суд вважає, що заява ОСОБА_1 про розяснення рішення суду підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій розяснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Право довічного успадковуваного володіння землею було введено Земельним кодексом ОСОБА_5 РСР від 18 грудня 1990 року. Таке право законодавчо визнавалось у період з 15 березня 1991 до 13 березня 1992 роки. Так, відповідно до ст. 6 Земельного кодексу ОСОБА_5 РСР 1990 року у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам ОСОБА_5 РСР для:

●ведення селянського (фермерського) господарства;

●ведення особистого підсобного господарства;

●будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель;

●садівництва; дачного і гаражного будівництва;

●традиційних народних промислів;

●у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання.

Судом встановлено, що в 1991 році ОСОБА_4 був виданий Державний акт серії Б № 027189 на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою розміром 16,7 гектарів для ведення селянського фермерського господарства ( а.с.16).

Після запровадження права колективної та приватної власності на землю у 1992 році, в Земельному кодексі України в новій редакції від 13 березня 1992 року право довічного успадковуваного землеволодіння передбачено не було. Згідно зі ст. 6 Земельного кодексу України 1992 року громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та особистого підсобного господарства могли також надаватись у постійне користування.

Таким чином, з 13 березня 1992 року надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване землеволодіння було припинено, проте ті особи, які набули це право до вказаної дати, зберігають право довічного успадковуваного землеволодіння до того моменту, доки вони за власним бажанням не переоформлять земельну ділянку на одному із прав, передбачених чинним земельним законодавством. Зокрема, у п. 8 Постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1992 року встановлено, що громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

У чинному Земельному кодексі України від 25 жовтня 2001 року, який набув чинності з 1 січня 2002 року, право довічного успадковуваного землеволодіння також не передбачено. Тобто в чинному земельному законодавстві України не передбачено можливості переходу права довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого Державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право у період з 15 березня 1991 року до 13 березня 1992 року. Водночас, це не позбавляє спадкоємців можливості звернутися до суду із позовом про визнання за ними права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, належною спадкодавцю.

Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року селянське (фермерське) господарство визнавалось формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства могли бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об'єдналися для роботи в цьому господарстві. Головою селянського (фермерського) господарства визнавався його засновник або його правонаступник. Саме на ім'я голови селянського (фермерського) господарства видавався Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності, з ним укладався договір на користування землею на умовах оренди тощо. Після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство як окремий субєкт права підлягало державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку.

У 1993 році Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» був викладений у новій редакції від 22 червня 1993 року, відповідно до якої не було передбачено можливості для громадян набувати земельні ділянки для селянського (фермерського) господарства на праві довічного успадковуваного землеволодіння. Так, земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися у користування, в тому числі на умовах оренди. Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею видавалися на ім'я голови селянського (фермерського) господарства, з ним укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» 1993 року селянське (фермерське) господарство підлягало державній реєстрації у 30-денний термін після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.

Таким чином, для створення селянського (фермерського) господарства необхідно було зареєструвати таке господарство як самостійну юридичну особу - субєкт підприємницької діяльності та отримати Свідоцтво про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності - селянського (фермерського) господарства.

Судом встановлено, що 23 січня 1995 року свідоцтвом Баришівської районної державної адміністрації за № 12 був зареєстрований Статут селянського ( фермерського) господарства « МЖФ».

Відповідно до п.6.1 Статуту, власністю СФГ є земля, житлові будинки , насадження на земельній ділянці, репродуктивна і робоча худоба, транспортні засоби, кошти , акції, цінні папери і т.ін. Таким чином, власністю СФГ « МЖК» є земельна ділянка розміром 16.7 га., яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акту серії Б № 027189.

22.11.2015 року голова фермерського господарства « МЖК» ОСОБА_4 помер. Після його смерті, залишилося спадкове майно в тому числі і земельна ділянка розміром 16.7 га., , яка належала фермерському господарству. Однак, після розпаювання земель та після проведеного обміру сучасними приладами, даний розмір землі реально становить 12,5113 га.

На сьогодні правовий статус фермерського господарства регулюється Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року.

Відповідно до ст. 23 цього Закону успадкування фермерського господарства здійснюється відповідно до закону. Як було зазначено вище, в чинному законодавстві не передбачені механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкоємцям на праві довічного успадковуваного землеволодіння. Водночас інше майно, як рухоме, так і нерухоме, що належало голові на праві приватної власності, спадкується на загальних засадах, передбачених Цивільним кодексом України.

26 грудня 2016 року ОСОБА_1 затвердила статут Фермерського господарства « Рута-К», успадкувала земельні ділянки, розмірами 3,6308 га., 2,5635 га., 2,3390 га., та дві ділянки розмірами 0,3265 га. кожна, які належали покійному ОСОБА_4

Таким чином, відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку площею 12,5113 га для ведення селянського ( фермерського) господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради Баришівського району , якою за життя володів ОСОБА_4, який помер 22.11.2015 року.

Керуючись ст. 221 ЦПК України,

У х в а л и в :

заяву ОСОБА_1 про розяснення рішення суду в справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади с. Лукаші в особі виконавчого комітету Лукашівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа управління держгеокадастру у Баришівському районі Київської області, про визнання права на спадкове майно, - задовольнити.

Розяснити ОСОБА_1, що відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 25 січня 2017 року за нею визнано право власності на земельну ділянку площею 12,5113 га. для ведення селянського ( фермерського) господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради Баришівського району , якою за життя володів ОСОБА_4, який помер 22.11.2015 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення до апеляційного суду Київської області через Баришівський районний суд.

Суддя Баришівського районного суду ОСОБА_6