У х в а л а

іменем україни

19 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з указаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 749,40 доларів США, що еквівалентно 245 779,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 2 листопада 2007 року між банкомта ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі 19 191 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення 2 листопада 2014 року.

Того ж дня у забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником укладено договір застави транспортного засобу № 37.3/АА-120.07.2, а також договір поруки між банком та ОСОБА_4

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, заборгованість перед ПАТ «Родовід Банк» на 17 вересня 2013 року становить 30 749, 40 доларів США, що еквівалентно 245 779,96 грн.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2014 року позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 37.3/АА-120.07.2 від 2 листопада 2007 року в сумі 245 779,96 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 9 лютого 2015 року заочне рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 лютого 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 2 листопада 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти за відновлювальною кредитною лінією у сумі 19 191 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення 2 листопада 2014 року.

2 листопада 2007 року у забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу № 37.3/АА-120.07.2, предметом якого є автомобіль марки MITSUBISHI моделі COLT, 2007 року випуску.

2 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим же кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником своїх зобов'язань.

Згідно наданого банком розрахунку станом на 17 вересня 2013 року позичальник має заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 749,40 доларів США, що еквівалентно 245 779,96 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 14 523,54 доларів США, що еквівалентно 116 086,66 грн, простроченої заборгованості за процентами у сумі 433,39 доларів США, що еквівалентно 3 464,09 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 13 753,52 доларів США, що еквівалентно 109 931,90 грн, пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом у сумі 323,67 доларів США, що еквівалентно 2 587,10 грн, 1 663,95 доларів США, що еквівалентно 13 299,97 грн, - трьох процентів річних від суми простроченого кредиту, 51,33 доларів США, що еквівалентно 410,24 грн, - трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, тому є підстави для стягнення з нього та поручителя у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив зі спливу позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено ОСОБА_3 При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що у зв'язку з ненаданням позичальником банку договору страхування предмета застави 30 жовтня 2009 року, що передбачено п. 3.5 кредитного договору, у ОСОБА_3 з наступного дня виник обов'язок дострокового погашення суми кредиту та інших платежів за кредитним договором, тому саме з цього часу слід обраховувати строк позовної давності. Ураховуючи, що протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання банком не було пред'явлено вимоги до поручителя, апеляційний суд також дійшов висновку про припинення поруки.

Проте повністю погодитись з такими висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено апеляційним судом, відповідно до п. 3.6 кредитного договору позичальник зобов'язувалась надавати банку копію договору страхування автомобіля, укладеного позичальником самостійно на наступний рік відповідно до п. 3.5 цього договору, та копію документа, який свідчить про внесення коштів у розмірі страхової премії за договором страхування автомобіля на наступний рік, не пізніше, ніж за 3 робочі дні до закінчення дії договору страхування автомобіля на поточний рік.

Зі змісту ч. 1 п. 3.5 кредитного договору випливає обов'язок позичальника укласти договір страхування автомобіля, зокрема, у 2009 році - не пізніше 25 жовтня 2009 року, а за змістом ч. 2 п. 3.5 цього договору позичальник при настанні страхового випадку на суму, що не менше реальної вартості цього автомобіля, зобов'язаний поновити (до початкової) страхову суму на період до закінчення строку дії договору страхування не пізніше, ніж через три робочі дні з моменту направлення банком листа до страхової компанії та позичальника про напрямки використання суми страхового відшкодування.

Згідно із п. 3.7 кредитного договору позичальник зобов'язаний достроково погасити заборгованість за одержаними кредитами та сплатити проценти за користування ними, а також пені і штрафи, передбачені договором, у разі невиконання зобов'язань, передбачених у п. п. 3.5 та 3.6 цього договору.

Перевіряючи законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що у зв'язку з ненаданням позичальником до банку договору страхування автомобіля, станом на 30 жовтня 2009 року у ОСОБА_3 виник обов'язок дострокового погашення заборгованості за кредитом. Такий висновок апеляційного суду є суперечливим, оскільки апеляційним судом було встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21 липня 2009 року, придбаний ОСОБА_3 за рахунок кредитних коштів автомобіль MITSUBISHI моделі COLT, 2007 року випуску, фактично знищено, тому ОСОБА_3 фізично не могла надати банку договір страхування такого автомобіля після вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про виникнення у ОСОБА_3 обов'язку дострокового погашення заборгованості за кредитним договором є передчасним.

Не можна повністю погодитись і з висновками апеляційного суду про застосування позовної давності до вимог банку до боржника, а також про припинення поруки з підстав, передбачених на ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Положення ст. ст. 256, 257 ЦК України дають підстави для висновку про те, що заяву про застосування позовної давності може бути подано стороною до суду першої інстанції до винесення ним рішення. При цьому така заява має бути підписана особою, яка її подає.

Як вбачається із матеріалів справи, 26 серпня 2014 року до суду першої інстанції надійшли не підписані заперечення ОСОБА_3 на позов, у яких містилась заява про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог банку.

Апеляційний суд вказаним матеріалам належної оцінки не дав та передчасно застосував позовну давність.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення ‒ невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суди встановили, що сторони кредитного договору визначили як кінцевий строк повернення кредиту (2 листопада 2014 року відповідно до п. 1.1 ч. 1 договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитним договором у сумі 229 доларів США, а також строки сплати процентів за користування кредитом - щомісячно, одночасно з погашенням відповідної частини кредиту.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду напреклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14).

У порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув; помилково взяв до уваги не підписану заяву позичальника ОСОБА_3 про застосування наслідків спливу позовної давності, не встановив з досліджених належних та допустимих доказів, чи вимагав банк дострокового погашення кредитної заборгованості; обґрунтовуючи рішення, виходив з дострокового погашення кредитної заборгованості, що суперечить змісту заявлених позовних вимог (прострочена), і дійшов передчасного висновку про припинення поруки.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України із направленням справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова О.І.Євтушенко О.В.Кадєтова С.О.Карпенко