Ухвала

іменем україни

7 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., МаляренкаА.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до обслуговуючого кооперативу автогаражного колективу «Авіатор - 4» про визнання права власності на гараж, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у 1970 році ним було побудовано гараж, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 на території обслуговуючого автогаражного кооперативу «Авіатор - 4». Рішенням загальних зборів обслуговуючого кооперативу автогаражного колективу «Авіатор - 4» його було прийнято у члени кооперативу (протокол від 7 грудня 2012 року № 12) та видано ордер № 49/21.

Позивач зазначав, що оскільки він побудував зазначений вище гараж, користувався ним протягом тривалого часу в особистих цілях, надалі має намір на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися ним як власним майном, тому звернувся до виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради з клопотанням про оформлення права власності на вказану споруду, але згідно з відповіддю Київської районної у м. Полтаві ради № П04-1-14/2539 від 18 жовтня 2016 року рада не має повноважень щодо визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, зокрема побудованого гаража.

З урахуванням того, що на даний час він позбавлений можливості реалізувати право власності позивач просив визнати за ним у судовому порядку право власності на гараж загальною площею 31,9 кв. м. в обслуговуючому кооперативі автогаражного колективу «Авіатор - 4», що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_4позовних вимог, оскільки у процесі розгляду справи судами було встановлено, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на гараж, а спорудження гаража є самочинним будівництвом, що позбавляє його можливості оформити право власності на зазначене нерухоме майно. Це підтверджено наданими суду належними і достовірними доказами, яким суди відповідно до вимог ст. ст. 60, 212 ЦПК України надали належну оцінку, і які свідчать про те, що підстави для визнання за ОСОБА_4 права власності на гараж відсутні.

Такий висновок судів першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак

Колегія суддів: