Єдиний унікальний номер 233/998/17 Номер провадження 22-ц/775/1348/2017
Єдиний унікальний номер 233/998/17-ц
Номер провадження 22-ц/775/1348/2017
Головуючий у 1 інстанції Каліуш О.В. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Мальованого Ю.М., Мірути О.А.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті апеляційну скаргу органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2017 року у цивільній справі за позовом органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради до ОСОБА_1 про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2017 року у позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначає, що при ухваленні рішення суд належним чином не дослідив обставини, які характеризують особу відповідача; не урахував факт несвоєчасної реєстрації дитини; дав неправильну правову оцінку письмовим доказам і показанням свідків. Висновок суду про створення відповідачем належних умов для утримання дітей не підтверджується належними доказами.

У судовому засіданні представник позивача Карпушин В.С. підтримав скаргу з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 не з'явилися; про час і місце розгляду справи повідомлені (ас. 167-168, 170). ОСОБА_3 просив розглянути справу за його відсутності (ас. 172); відхилити скаргу, рішення суду залишити без змін.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 170 СК України й виходив з недоведеності тієї обставини, що залишення дитини з матір'ю становить реальну небезпеку для її життя та здоров'я.

Апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Стаття 51 Конституції України, стаття 5 Сімейного кодексу України наголошують, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

За змістом статей 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до вимог ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а саме: якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

У справі, що переглядається, установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_4. Відомості про батька записані відповідно до частини першої ст. 135 СК України (ас. 6,7).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач підставою позову зазначив ухилення ОСОБА_1 від виконання обов'язків по вихованню та утриманню дитини; та що залишення дитини у відповідача є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання (ас. 1-2).

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, у справах про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав саме на позивача покладено обов'язок доведення тієї обставини, що мати ухиляється від виконання обов'язків по вихованню та утриманню дитини і залишати дитину разом з відповідачем є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

З матеріалів справи вбачається, що орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради на підтвердження цієї обставини надав суду лист Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Костянтинівської міської ради від 27 грудня 2016 року № 0 1-3/1020, акти обстеження умов проживання від 29 грудня 2016 року і 11 січня 2017 року; акт закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України від 16 лютого 2017 року; висновок про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток дитини, виданий у лютому 2017 року (ас. 10, 11, 12-13, 15).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області, виходячи із того, що у матеріалах справи відсутні переконливі докази того, що відібрання дитини від відповідача без позбавлення її батьківських прав буде сприяти інтересам цієї дитини. В інтересах дитини є залишення проживання її у сім'ї, при тому, що мати має переважне право на особисте виховання дитини.

Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам, наявним у справі доказам та ґрунтується на вимогах СК України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї.

Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З наданих суду доказів встановлено, що відповідні державні органи обмежилися несистематичним складанням актів про відвідування родини ОСОБА_1 з метою обстеження умов проживання від 29 грудня 2016 року та 11 січня 2017 року, з яких вбачається, що за місцем обстеження житлових умов антисанітарні умови. Разом з тим дитина забезпечена ліжком, ковдрою, пелюшками, повзунками, шапочками.

В матеріалах справи також відсутні і медичні документи, які підтверджують, що відповідач ОСОБА_1 не турбується про стан здоров'я своєї дитини, чим ставить її у небезпечне становище. Проте відповідно до висновку про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток ОСОБА_4 дитина здорова, потребує медико-педагогічної, медико-соціальної корекції.

Згідно з показаннями допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_5, яка працює дільничною медсестрою Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Костянтинівської міської ради та за інформацією якої було зроблено повідомлення до органу опіки та піклування, при неодноразових відвідуваннях нею сім'ї відповідача ОСОБА_4 був доглянутий, чистий; до здоров'я дитини зауважень не було.

За таких обставин суд попередньої інстанції обґрунтовано визнав, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження винної поведінки ОСОБА_1, яка є інвалідом 3 групи, свідомого нехтування нею своїх обов'язків та необхідності відібрання у неї малолітньої дитини. Відсутність матері під час відвідування сім'ї та несвоєчасна реєстрація дитини не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов'язків.

При цьому місцевий суд врахував, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року зазначено, що сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при вирішенні справи протоколи засідань комісій при виконкомі Костянтинівської міської ради від 04 січня 2017 року, від 12 січня 2017 року, від 01 грудня 2017 року, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до вимог статті 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, дійсно на засіданнях комісій розглядалися питання щодо виконання батьківських обов'язків ОСОБА_1 відносно трьох малолітніх дітей: ОСОБА_6, народження ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7, народження ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_4, народження ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте обставини (антисоціальний образ життя ОСОБА_1, вживання спиртними напоями, відсутність уваги по вихованню дітей, що передача малолітнього ОСОБА_4 матері несе загрозу його життю, здоров'ю та моральному вихованню), на яких ґрунтувались рішення комісій, належними доказами під час розгляду справи не підтверджені.

Апеляційний суд відхиляє доводи скарги щодо неправильного висновку суду про створення належних умов для проживання малолітнього у квартирі АДРЕСА_1, оскільки ці обставини були підтверджені в судовому засіданні суду першої інстанції представником позивача ОСОБА_8 Додана до апеляційної скарги доповідна записка ОСОБА_8 не спростовує висновок суду, оскільки установлено, що позивач не досліджував житлові умови за зазначеною адресою.

При цьому позивачем не надані апеляційному суду докази на спростування такого висновку суду або що перевірка житлових умов за вказаною адресою неможлива через перешкоди з боку відповідача, на що посилався представник апелянт під час розгляду апеляційної скарги.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду позивачем не надано доказів і не зазначено переконливих аргументів на підтвердження того, що відібрання малолітньої дитини у відповідача ОСОБА_1 відповідає інтересам дитини і є необхідним, а відтак, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для прийняття рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують. Обставини неправомірної поведінки відповідача у 2012-2015 роках, тобто до виникнення спірних правовідносин, не можуть слугувати підставою для задоволення даного позову.

Обставини щодо необ'єктивності та упередженості судді Каліуш О.В., якій не був заявлений відвід під час розгляду справи, не встановлені. Ухвалення суддею 11 вересня 2015 року рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_1 і ОСОБА_12 батьківських прав відносно синів ОСОБА_6, народження ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7, народження ІНФОРМАЦІЯ_3, не є такою обставиною.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді Ю.М.Мальований

О.А.Мірута