У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 11 899,31 грн. - заборгованість за правочином б/н від 05 липня 2013 та 1378,00 грн. - судові витрати (сплата судового збору), а всього 13 277,31 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 11 517,36 грн. та заборгованості за відсотками в сумі 381,95 грн., відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Судом залишено поза увагою, що кредитний договір між сторонами не укладався, а заяву-анкету не можна вважати договором про надання кредиту.

Вказує, що згідно наданої інформації банку кредитний ліміт становив 5 000,00 грн., а тому позивачем безпідставно проведено збільшення кредитного ліміту до суми 12 020,00 грн. та отримання ним кредиту в сумі 13 900,00 грн.

Просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 594,97 грн. штрафу (відсоткова складова) рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення.

На підтвердження таких висновків в рішенні наведені відповідні мотиви та докази, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестають діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 05 липня 2013 року отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повергнення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05 липня 2013 року погодився, що вказана анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 6).

Кредитний ліміт протягом 2013 - 2016 року неодноразово збільшувався, зокрема 25 лютого 2014 року відбулося чергове підвищення кредитного ліміту до 13900,00 грн. про що відповідач знав, так як продовжував користуватися кредитними коштами (а. с. 112-122).

Позивач виконав умови договору та надав кредитні кошти, а відповідач в свою чергу порушив порядок погашення суми кредиту та допустив виникнення заборгованості в сумі 11 899,31 грн. з них: 11 517,36 грн. - заборгованість по тілу кредиту;381,95 грн. - відсотки за користування кредитом, що підтверджується розрахунку заборгованості за кредитним договором (а. с. 4-5).

Доказів, які б спростовували вказану суму боргу відповідачем не надано, і судом їх не здобуто.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово знімав кредитні кошти через термінали банку, проводив розрахунки платіжною карткою за придбані товари, здійснював поповнення мобільного телефону, що підтверджується випискою по його особовому рахунку за період з 05 липня 2013 року по 01 червня 2016 року (а. с. 109-122), а також вносив кошти на погашення кредиту, що свідчить про виконання грошових зобов'язань.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір між сторонами не укладався, а заяву-анкету не можна вважати договором про надання кредиту є безпідставними, оскільки дії відповідача свідчать про користування ним кредитними коштами та про наявність кредитних відносин між сторонами.

Крім того, відповідачем не надано будь-яких доказів, які б могли спростувати обставини на які посилалася позивач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок наявних у справі доказів в їх сукупності, прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді