Справа № 545/3817/16-ц
Провадження № 2/545/186/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Стрюк Л.І.,

при секретарі Артеменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнював, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з лютого 2013 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «Укргазвидобування», де займав посаду начальника Красноградського цеху тампонажних робіт; наказом за №99-к від 11.08.2016 року його звільнено з роботи у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за №343 від 06.06.2016 року та за №346 від 07.06.2016 року рішенням суду визнані незаконними та скасовані. Внаслідок правової необізнаності позивач вважав, що зверненню до суду з позовом про визнання звільнення незаконним повинно передувати вирішення спору про оскарження наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Також у зв'язку зі стресом та переживаннями із-за протиправних дій позивача погіршився стан його здоров'я, внаслідок чого він неодноразово вимушений був звертатися до лікаря та лікуватися. Усі ці обставини вважає поважними причинами пропуску строку звернення до суду з позовом та просить поновити його.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ в.о. начальника Полтавського відділення тампонажних робіт №99-к від 11 серпня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Красноградського цеху тампонажних робіт та поновити його на цій посаді з 11 серпня 2016 року; стягнути з відповідача на його користь 115 168,69 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку допустити до негайного виконання.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю та просив відмовити в позові у зв'язку з пропуском встановленого чт. 233 КЗпП України 1-місячного строку для звернення до суду.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що ОСОБА_1 01.02.2013 року переведений постійно на посаду начальника Красноградського цеху тампонажних робіт; наказом за №99-к від 11.08.2016 року його звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (Т. 1 а.с.14-15). Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23.03.2017 року, накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за №343 від 06.06.2016 року та за №346 від 07.06.2016 року визнані незаконними та скасовані(Т. 1 а.с. 80-82, 90-93).

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 40 КзПП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.п. 22,23 постанові Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

З урахуванням того, що рішенням суду накази про накладення дисциплінарних стягнень визнані незаконними, а доказів про вчинення працівником іншого дисциплінарного проступку, який передував безпосередньо звільненню та за який застосовувались інші заходи дисциплінарного стягнення, відповідач не надав, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ч.1 ст. 40 КзПП України.

Таким чином, наказ в частині звільнення ОСОБА_1 є незаконним, у зв'язку із чим підлягає скасуванню.

За правилами статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

При визначенні розміру середнього заробітку суд виходить з такого.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100(далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

З довідки, наданої відповідачем, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача за червень 2016 року складала 395,84 грн., за липень 2016 року - 470,09 грн.; середньоденна заробітна плата позивача в цілому за два останні місяці роботи, що передували його звільненню, становить 432,96 грн.:

(395,84 грн. + 470,09 грн.) : 2 = 432,96 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 12 серпня 2016 року по 5 вересня 2017 року(дати ухвалення рішення судом) складає 266 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток позивача за період з 12 серпня 2016 року по 5 вересня 2017 року становить 115 168,69 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання звільнення незаконним 21.11.2017 року.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач був звільнений на підставі наказу від 11.08.2016 р., з яким він був ознайомлений у день звільнення, тобто з цього моменту починається перебіг строків звернення до суду; ця обставина позивачем визнається.

Таким чином, на позивач звернувся до суду за межами встановленого для цього строку.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Під час розгляду справи представник відповідача подав відповідну заяву і просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків звернення до суду.

Позивач в обгрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду посилається на те, що внаслідок правової необізнаності він вважав, що право на оскарження звільнення у нього виникає лише після ухвалення судом рішення щодо накладення на нього дисциплінарних стягнень; також він є інвалідом Ш групи, тому змушений постійно відвідувати лікаря та лікуватися, а внаслідок стресу, викликаного незаконними діями відповідача(притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення), стан його здоров'я різко погіршився.

Як вбачається з наданих суду доказів, ОСОБА_1 після його звільнення 11.08.2016 року систематично звертався до лікарів за медичною допомогою та потребував стаціонарного лікування(15.08.2016 року, 19.08.2016 року, 25.10.2016 року та 23.11.2016 року).

З урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності, зокрема, стану здоров'я ОСОБА_1, який є інвалідом 3 групи та систематично потребував медичної допомоги; наявності на розгляді в суді з 19.07.2016 року цивільної справи за його позовом, яка на момент звільнення не була вирішена по суті і про це було достовірно відомо відповідачу; керуючись принципом верховенства права, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом та наявність підстав для їх поновлення.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ в.о. начальника Полтавського відділення тампонажних робіт №99-к від 11 серпня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Красноградського цеху тампонажних робіт.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Красноградського цеху тампонажних робіт з 11 серпня 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 115 168,69 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Красноградського цеху тампонажних робіт та вчастині стягнення середнього заробітку за 1 місяць у розмірі 9 525,12 грн.допустити до негайного виконання.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь держави 1791,69 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд протягом 10 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк