Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, визнання укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на Ѕ частину квартиру за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила: визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 22 серпня 2006 року з метою приховання укладення між ними договору купівлі-продажу квартири; визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частку вказаної квартири.

Зазначала, що 25 грудня 1991 року вони з ОСОБА_8 уклали шлюб, в якому за рахунок кредиту придбали квартиру АДРЕСА_2. 20 червня 2006 року вказану квартиру вони відчужили за 26 тис. доларів США, якими розрахувалися 22 серпня 2006 року із ОСОБА_7 за придбання квартири АДРЕСА_1. У 2011 році вона дізналася, що між чоловіком та його матір'ю був укладений договір дарування, а не купівлі-продажу, який вони насправді вчинили. Разом з тим, вказану квартиру вони купили у ОСОБА_7 за спільні кошти подружжя, а тому їй належить Ѕ частка цієї квартири.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 22 серпня 2006 року, недійсним. Визнано, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу квартири. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 червня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10. було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач продав придбану у шлюбі із позивачем квартиру АДРЕСА_2 за 26тис. доларів США.

22 серпня 2006 року між матір'ю відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

10 грудня 2005 року ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_11 у борг 30 тис. доларів США на строк до 10 листопада 2007 року (24 червня 2006 року повернув 15 тис. доларів США, а 28 грудня 2006 року - ще 10 тис. доларів США).

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що мати відповідача 29 вересня 2006 року придбала квартиру АДРЕСА_3, доказів придбання цієї квартири з джерел, не пов'язаних із отриманням нею коштів від продажу квартири АДРЕСА_1 синові, не надала. Обставини використання коштів від продажу квартири АДРЕСА_2 на потреби бізнесу ОСОБА_8 доказами не довів. У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку про те, що 22 серпня 2006 року між відповідачами насправді був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а не дарування; кошти на придбання цієї квартири були отримані подружжям від продажу квартири АДРЕСА_2, а тому позивач має право на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1026цс16 від 07 вересня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Разом з тим, у порушення наведених норм процесуального закону апеляційний суд не вказав у змісті ухваленого ним судового рішення, які належні й допустимі докази у справі достатньо й достовірно підтверджують ті обставини, що мати відповідача 29 вересня 2006 року придбала квартиру АДРЕСА_3 саме за кошти від продажу квартири АДРЕСА_1 синові, оскільки наявність інших джерел доходу для вчинення такої покупки не підтвердила. В цій частині апеляційний суд мотивував свої висновки посиланням на доводи позивача, що за відсутності доказів на підтвердження таких обставин та їх оцінки за вимогами ст. 212 ЦПК України свідчить про припущення суду відносно обставин справи.

Крім того, апеляційний суд не перевірив зміст заперечень ОСОБА_8 проти позову, в яких він зазначав, що з коштів (26 тис. доларів США) від продажу спільної квартири 20 червня 2006 року був частково погашений борг перед ОСОБА_11 у розмірі 15 тис. доларів США 24 червня 2006 року. Вказаний юридичний факт, із яким закон пов'язує певні правові наслідки, апеляційним судом не оцінено у сукупності із іншими доказами справи.

Таким чином, висновків про те, що позивач довела удаваність договору дарування квартири з метою приховання договору купівлі-продажу цієї квартири, апеляційний суд дійшов внаслідок порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неправильність застосування апеляційним судом положень законодавства про позовну давність у спірних правовідносинах є безпідставними, оскільки про необхідність застосування строків давності до вимог позивача до ухвалення рішення судом першої інстанції (ч. 3 ст. 267 ЦК України) стороною у справі заявлено не було. Вперше на пропуск позивачем строку звернення до суду відповідач посилається у запереченнях на апеляційну скаргу, а тому таке клопотання не може бути врахованим апеляційним судом при розгляді справи.

З огляду на те, що обставини, які впливають на правильність вирішення справи, судом не досліджені та доказами не перевірені, ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд апеляційного суду за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик