УхвалА

іменем україни

4 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Маляренка А.В., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на Ѕ частку квартири за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 2 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 6 березня 2008 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1. 6 березні 2008 року між відповідачкою та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, на забезпечення якого вищевказана квартира була передана в іпотеку. У листопаді 2008 року ОСОБА_5 повідомила його про те, що у зв'язку з відсутністю коштів для виплати отриманого споживчого кредиту, вона має намір продати зазначену квартиру.

За домовленістю з відповідачкою він виявив бажання придбати вказане нерухоме майно, але між ним договір купівлі-продажу укладений не був, так як квартира перебувала в іпотеці. 18 листопада 2008 року ОСОБА_5 видала на його ім'я довіреність, якою уповноважила його бути її представником з питань продажу належної їй квартири та здійснювати розрахунки по сплаті грошових зобов'язань по кредитному та іпотечному договорах. Того ж дня він сплатив відповідачці у рахунок оплати вартості квартири 20 тис. доларів США, які вона вже сплатила банку, що підтверджується розпискою. Отже, позивач вважав, що між ними було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого він отримав у користування та розпорядження зазначене нерухоме майно.

Вказував про те, що за період з 2008 року по 2011 рік ним було сплачено 53 096 доларів США кредитних коштів у рахунок вартості зазначеної квартири. Він мав намір переоформити спірну квартиру на своє ім'я, але банком було відмовлено у заміні боржника в зобов'язанні.

6 березня 2012 року ОСОБА_5, незважаючи на попередню усну домовленість, скасувала видану йому довіреність, сплачені ним у рахунок вартості квартири 20 тис. доларів США та кошти виплачені на погашення зобов'язання по кредитному договору відповідачка не повернула, чим порушила його права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення через пропуск строку позовної давності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 2 березня 2017 року рішення міськрайонного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав, за безпідставністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 з інших правових підстав, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що 6 червня 2013 року відповідачка відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_6, унаслідок чого ОСОБА_5 не є власником спірної квартири, а, отже, не є належним відповідачем у справі, що відповідає роз'ясненням, викладеним у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

При цьому встановлено, що копію договору купівлі-продажу від 6 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, надано районному суду до ухвалення рішення суду і в своєму клопотанні від 29 лютого 2016 року представник позивача просив залучити ОСОБА_6 до участі у справі саме як третю особу, а не як відповідача чи співвідповідача (а.с. 51), про що судом постановлено ухвалу (а.с. 66). Це відповідає принципу диспозитивності процесу й вимогам ст. ст. 35, 36 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що було заявлено клопотання про залучення ОСОБА_6 відповідачем у справі спростовуються вищенаведеним, а зауважень щодо технічного запису судового засідання та журналу судового засідання позивачем не подавались (ст. 199 ЦПК України).

Посилання касаційної скарги про те, що відповідачем у справі має бути саме ОСОБА_5, яка отримала кошти від позивача, безпідставні, оскільки предметом позову є не повернення коштів, а визнання права власності на квартиру, власником якої на час розгляду справи і ухвалення рішення районним судом була інша особа - ОСОБА_6

Отже, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 2 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

А.В. Маляренко

О.В. Попович