04 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною умови договору,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсною умови договору.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 22 вересня 2011 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
На виконання умов договору ПАТ КБ «ПриватБанк» видана платіжна картка «Універсальна» та встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн.
Оскільки дана картка може бути використана для оплати товарів, послуг, тощо, тому даний кредит є споживчим і на нього поширюються положення законодавства про захист прав споживачів.
Окрім цього, ОСОБА_4 вказувала, що п. 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що всі спори, розбіжності чи вимоги, які виникнуть з даного договору вирішуються за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду, в третейському суді або судом загальної юрисдикції.
Разом з тим, таке положення не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди».
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним
п. 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг від 22 вересня 2011 року з моменту його укладення із ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним п. 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг, що є невідʼємною частиною кредитного договору, укладеного 22 вересня

2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині вирішення спорів в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський Союз», одноособово призначеним Головою Третейського суду суддею, постійно діючим третейським судом при Асоціації «Юридичні компанії України». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

01 березня 2016 року в частині визнання недійсним п. 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг, що є невідʼємною частиною кредитного договору, укладеного 22 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та

ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині вирішення спорів в суді загальної юрисдикції, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» -

Сокуренко Н.В. просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 вересня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, який складається із заяви, Умов та правил надання банківських послуг із якими позивач ознайомлена та погоджується.

За даним правочином ОСОБА_4 видана платіжна картка «Універсальна» та встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн.

Відповідно до п. 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг сторони домовились, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають із даного договору та других договорів між банком та клієнтом або в зв'язку з ними, в тому числі, що стосується їхнього виконання, порушення, закінчення або визнання недійсними, підлягають вирішенню в одному із названих судів (по вибору сторони, яка ініціює звернення до суду): постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський Союз» (спір розглядається одноособово призначеним головою третейського суду суддею), постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Юридичні компанії України» (спір розглядається одноособово призначеним головою третейського суду суддею), судом загальної юрисдикції.

Пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором, а у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку - виконати зобов'язання з повергнення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту) оплати винагороди банку (там же).

Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів по любому із грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн та 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій (там же).

Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський банківський Союз» від 17 жовтня 2014 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі

31 862 грн 82 коп.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

17 квітня 2015 року видано виконавчий лист по вказаному рішенню Третейського суду, а 16 липня 2015 року виконавчою службою відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно боржника.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року знято з розгляду та повернуто до місцевого суду для виконання вимог ч. 2 ст. 293 ЦПК України.

Зважаючи на це, ОСОБА_4 30 грудня 2015 року звернулась до суду із вказаними позовними вимогами.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав позову та незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року справа № 6-187цс15, яка відповідно до положень

ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), враховуючи положення

ст. ст. 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України дійшли правильного висновку про визнання недійсним п. 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг, що є невідʼємною частиною кредитного договору, укладеного 22 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині вирішення спорів в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Дніпропетровський банківський Союз», одноособово призначеним Головою Третейського суду суддею, постійно діючим третейським судом при Асоціації «Юридичні компанії України», оскільки встановили, що спір, який виник між сторонами, є спором щодо захисту прав споживачів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від

01 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог в касаційному порядку не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не перевіряються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня

2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 01 грудня

2016 року в частині задоволення позовних вимог, тому що судові рішення в цій частині законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою представником Сокуренко Наталією Вікторівною, відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

01 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від

01 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною умови договору залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова