У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 06 вересня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради, Солом'янської районної державної в м. Києві адміністрації, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД № 906, про визнання права користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що на підставі ордеру № 59916 від 05 листопада 1980 року, виданого Жовтневою районною радою м. Києва їхній родині, яка складалася з трьох осіб (мати - ОСОБА_7, батько - ОСОБА_8 та вона) надано у користування однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після розлучення батьків, вона разом з матір'ю були зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання у смт. Калинівка, Васильківського району Київської області. З кінця 2013 року вона повернулась до свого батька та за його згодою постійно проживала разом з ним у спірній квартирі та вела спільне господарство, однак місце проживання не зареєструвала у встановленому порядку, оскільки батько постійно хворів та потребував догляду, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер і вона, як спадкоємець, звернулась до нотаріуса про оформлення спадщини, однак їй було відмовлено, у зв'язку з чим просила суд визнати за нею право користування спірним жилим приміщенням. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування ЖК України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з відсутності доказів постійного проживання позивача в спірній квартирі та послався на інформацію, видану Калинівської селищної ради № 325 від 19 лютого 2016 року, згідно з якою ОСОБА_6 зареєстрована, але не проживає за адресою: АДРЕСА_2. Встановивши недоведеність факту вселення позивача в спірній квартирі та постійного проживання у ній, ведення з батьком спільного господарства, а також врахувавши, що покази свідків щодо постійного проживання позивача у спірній квартирі не є достатніми доказами, що підтверджують сукупність фактів, необхідних для визнання за особою права користування жилим приміщенням, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович