Категорія 30 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Іващука В.А., Сала Т.Б.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Богатир» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Богатир» про стягнення збитків,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки площею 3,0997 га, кадастровий номер :04:003:0061, що розташована на території Котюжанської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.

1 січня 2006 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Богатир» (далі ТОВ «Богатир») було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року договір оренди земельної ділянки від 1 січня 2006 року був визнаний недійсним.

У 2016 році з метою отримання доходу від використання власної земельної ділянки він вирішив засіяти на ній соняшник та отримати врожай, який потім реалізувати. З цією метою ним було укладено договір про послуги (виконання робіт по дискуванню, культивації, боронуванню, внесення мінеральних добрив, сівбі, коткуванню, захисту рослин, збору врожаю) та договір позики на отримання матеріальних цінностей для обробітку земельної ділянки та посіву соняшнику на суму 13 880 грн.

Однак, безпосередньо перед засіванням земельної ділянки, 10 квітня 2016 року він виявив, що ТОВ «Богатир» уже засіяв його земельну ділянку.

У звязку з неправомірними діями відповідача йому було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 71 562, 20 грн, оскільки він мав змогу засіяти власну земельну ділянку та отримати прибуток від отриманого врожаю.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 1 серпня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Богатир» на користь ОСОБА_3 71 562, 20 грн в рахунок відшкодування завданих збитків у вигляді упущеної вигоди.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення суду цим вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У даній справі доведенню підлягає наявність порушеного права позивача та розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватись ОСОБА_3, у разі порушення його права.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 3,0997 га, кадастровий номер :04:003:0061 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Котюжанської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с.7-8).

1 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Богатир» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, до 31 січня 2015 року. Цей договір оренди був зареєстрований у Мурованокуриловецькому відділі Вінницької регіональної філії «Центр державного земельного кадастру» 27 березня 2007 року (а.с.9-10).

З відповіді ТОВ «Богатир» від 20 жовтня 2015 року, адресованої позивачу, слідує, що договір оренди земельної ділянки був зареєстрований 27 березня 2007 року, тому 27 березня 2017 року є датою закінчення договору (а.с.11).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року договір оренди земельної ділянки від 1 січня 2006 року був визнаний недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що самостійно вирішив обробляти належну йому на праві власності земельну ділянку. З цією метою між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_6 було укладено договір про послуги (виконання робіт по дискуванню, культивації, боронуванню, внесення мінеральних добрив, сівбі, коткуванню, захисту рослин, збору врожаю) та договір позики з приватним підприємством «Влад» на отримання матеріальних цінностей для обробітку земельної ділянки та посіву соняшнику на суму 13 880 грн.

З матеріалів справи слідує, що ФОП ОСОБА_6 було надано лише частину послуг, а саме: дискування (2 480 грн), культивація (1 860 грн), внесення мінеральних добрив (930 грн), боронування (1 240 грн) (а.с.17-20). Решта послуг надана не була через те, що земельну ділянку засіяв відповідач.

У судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що земельна ділянка є власністю позивача та те, що ТОВ «Богатир» засіяло цю земельну ділянку.

Згідно з довідкою управління агропромислового розвитку Мурованокуриловецької районної державної адміністрації від 7 грудня 2016 року, середня урожайність соняшнику у Мурованокуриловецькому районі у 2016 році становить 27,2ц/га (а.с.25).

З відповіді Головного управління статистики у Вінницькій області від 15 грудня 2016 року (а.с.26), середня реалізаційна ціна соняшника склала 8 487,8 грн за тонну за січень-жовтень 2016 року та середня урожайність соняшника 29,5 центнерів з 1 га станом на 1 листопада 2016 року в сільськогосподарських підприємствах Мурованокуриловецького району Вінницької області.

На підставі наведених даних позивачем було проведено розрахунок упущеної вигоди, яка становить 71 562, 20 грн (2, 72 тони х 3, 0997 га х 8 487, 80 грн).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, як власником земельної ділянки вчинено дії щодо одержання врожаю з метою подальшого його реалізації, а саме: підготовлено ґрунт для посіву, внесені мінеральні добрива, закуплено насіння соняшника. Проте, всупереч дій позивача, відповідач самовільно засіяв його земельну ділянку, в результаті чого ОСОБА_3 був позбавлений можливості отримати дохід від отриманого врожаю, а відтак йому завдані збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 71 562, 20 грн.

Однак погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності зі ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) шкоди;

3) причинного звязку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержаних доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель , розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм слідує, що самовільне користування земельною ділянкою позбавляє власника права одержати дохід у вигляді коштів від реалізації вирощеного врожаю, які він міг би отримати, якби його право не було порушено.

Згідно з пунктом 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року N 284 власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у звязку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки, у тому

числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Розмір збитків, у тому числі неодержані доходи визначається відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року N 963.

Отже, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку неукладення правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобовязання.

Водночас, спірна сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин.

Окрім цього, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на таке.

Як уже зазначалось 1 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Богатир» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, до 31 січня 2015 року. Цей договір оренди був зареєстрований у Мурованокуриловецькому відділі Вінницької регіональної філії «Центр державного земельного кадастру» 27 березня 2007 року, тому 27 березня 2017 року є датою закінчення договору (а.с.11).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року договір оренди земельної ділянки від 1 січня 2006 року був визнаний недійсним.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення, однак у ч. 2 цієї статті враховуються особливості застосування правових наслідків недійсності до окремих видів правочинів за якими передбачалися права та обовязки на майбутній період.

Відповідно до частини другої статті 236 ЦК України якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, якщо договір оренди землі визнаний судом недійсним, то вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобовязання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобовязання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що договір оренди землі укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Богатир» слід вважати недійсним лише з моменту набрання законної сили рішення Мурованокуриловецького суду Вінницької області від 14 червня 2016 року. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що навесні 2016 року права володіння та користування земельною ділянкою позивача належали ТОВ «Богатир», яке на законних підставах мало право засіяти спірну земельну ділянку.

За таких обставин, наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Проте, позивач не довів протиправної поведінки відповідача, розміру збитків та причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не встановив протиправної поведінки відповідача, розміру збитків та причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, а відтак дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача.

За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Богатир» необхідно стягнути 795 грн 07 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Богатир» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 серпня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Богатир» про стягнення збитків відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Богатир» 795 грн 07 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.А. Іващук

ОСОБА_7 Сало

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький