Справа № 493/1438/17
Провадження № 2/493/797/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року

Балтський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді БОДАШКО Л.І.,

за участю секретаря ТИХОНОВОЇ Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нежитлові будівлі,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу нежитлових будівель, укладену між нею і відповідачами, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на нежитлові будівлі, а саме нежитлова будівля (на плані позначено літ. А) загальною площею 467,4 кв. м., склад (літ. Б) загальною площею 757 кв. м., нежитлова будівля (літ. В) загальною площею 39,5 кв. м., нежитлова будівля (літ. Г) загальною площею 52,9 кв. м., які розташовані на земельній ділянці площею 6000 кв. м. в с. Пужайкове Балтського району Одеської області «Комплекс будівель і споруд № 7», і раніше на праві спільної часткової власності, як членам кооперативу «Мрія» с. Пужайкове Балтського району Одеської області, за результатами проведеного паювання належали відповідачам, стверджуючи, що 02.04.2017 року вона уклала з відповідачами угоду купівлі-продажу вище вказаних нежитлових будівель, згідно якої сплатила відповідачам їх вартість у сумі 153400,00 грн., про що складена відповідна розписка, а відповідачі передали їй технічний паспорт на нежитлові будівлі, самі нежитлові будівлі, але, оформити у нотаріуса угоду позивач не змогла, оскільки відповідачі жодного разу не зявилися до нотаріуса і повідомили її, що робити цього не мають наміру.

Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі.

Відповідачі до судового засідання не зявилися, але надіслали на адресу суду заяви, в яких позов визнали в повному обсязі, підтвердили викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просять справу розглянути за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності, як членам кооперативу «Мрія» с. Пужайкове Балтського району Одеської області, за результатами проведеного паювання належали нежитлові будівлі, розташовані на земельній ділянці площею 6000 кв. м. в с. Пужайкове Балтського району Одеської області «Комплекс будівель і споруд № 7», що 02.04.2017 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаних нежитлових будівель, згідно якого відповідачі продали, а позивач придбала нежитлові будівлі за 153400,00 грн. і по акту прийому-передачі від 02.04.2017 року відповідачі передали, а позивач прийняла нежитлові будівлі, що відповідно до розписки, складеної відповідачами, вони отримали від позивача вище вказану суму грошей і взяли на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса.

Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації.

В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року.

Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований.

Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає.

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 з однієї сторони і ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з іншої сторони.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків).

Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташовані вище вказані нежитлові будівлі, повинна перебувати у власності відчужувача цих нежитлових будівель і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинна була бути власником земельної ділянки, на якій розміщені нежитлові будівлі. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові будівлі, не є, а тому, на думку суду, вона не повинна вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на нежитлові будівлі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220, 334, 640, 657 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нежитлові будівлі - задовольнити в повному обсязі.

Визнати дійсною і такою, що відбулася угоду купівлі-продажу нежитлових будівель, розташованих в с. Пужайкове Балтського району Одеської області «Комплекс будівель і споруд № 7», укладену між ОСОБА_1 з однієї сторони і ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з іншої сторони.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлові будівлі, а саме нежитлова будівля (на плані позначено літ. А) загальною площею 467,4 кв. м., склад (літ. Б) загальною площею 757 кв. м., нежитлова будівля (літ. В) загальною площею 39,5 кв. м., нежитлова будівля (літ. Г) загальною площею 52,9 кв. м., які розташовані на земельній ділянці площею 6000 кв. м. в с. Пужайкове Балтського району Одеської області «Комплекс будівель і споруд № 7», і раніше на праві спільної часткової власності, як членам кооперативу «Мрія» с. Пужайкове Балтського району Одеської області, за результатами проведеного паювання належали ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СУДДЯ