Справа № 576/599/17-ц
Провадження № 2/576/307/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.08.17 м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Усенко Л.М.

при секретарі Бірюк О.І.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування безпідставно набутого майна

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку на її користь безпідставно набуте майно в сумі 94 530 Євро, що еквівалентно 2 723 409,30 грн., в тому числі гроші в сумі 79045 Євро, що еквівалентно 2 277 284,40 грн., трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка згідно з договором купівлі - продажу, посвідченим нотаріусом Глухівської міської державної нотаріальної контори 04 березня 2010 року, р. № 1-570, зареєстрована на ім'я відповідачки ОСОБА_4, двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого Глухівською міською державною нотаріальною конторою 29 серпня 2012 року, реєстровий № 1631, зареєстрована на ім'я ОСОБА_3, визнавши за нею право власності на вказані квартири.

В подальшому позивач зменшила розмір позовних вимог, в частині позов залишений без розгляду на підставі її заяви. Остаточно просила стягнути з відповідачів на її користь безпідставно набуте майно в сумі 63040 Євро, що еквівалентно 1 847 576 грн. 10 коп. (а.с. 115), мотивуючи позов наступним.

З вересня 2001 року по вересень 2016 року працювала в Італії. Зароблені за кордоном гроші переводила на рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відкритий на ім'я її сина - ОСОБА_3 За період з 15.02.03р. по 08.02.16р. перерахувала на вказаний рахунок 94530 Євро, які мали зберігатись на рахунку сина до її повернення в Україну. За час її перебування в Італії відповідачі придбали у м. Глухові дві квартири, витративши на це 245000 грн., що на час їх придбання становило 15485 Євро.

Зазначила, що оскільки відповідачі перебувають у шлюбі, набули, зберігають і розпоряджаються її грошовими коштами спільно без достатньої правової підстави, то на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України їх слід стягнути з відповідачів.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що гроші пересилала сину, щоб їх зберегли до її повернення на Україну; коли син телефонував та просив дозволу на придбання квартир - погодилась; із сином домовлялась, що на його рахунок буде пересилати гроші; через те, що син працює державній службі зберігати значні грошові суми на його рахунку вважали недоречним, тож не заперечувала проти вкладу на депозит, відкритий на ім'я невістки, а відсотки за депозитом домовились віддати відповідачам для власного використання; письмових договорів ні з сином, ні з невісткою не укладала. Повернувшись у 2016 році до України, виявила бажання отримати у свою власність квартиру, придбану за її гроші, та решту коштів, але їй було відмовлено.

Представник позивача позовні вимоги також підтримала, просила задовольнити, надала пояснення у відповідності до змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав у повному обсязі. Пояснив, що мати перераховувала кошти на його рахунок, він їх знімав, а дружина тримала на своєму депозиті; відсотки за депозитом з дозволу матері використовували на власний розсуд; коли мати вирішила повернутись в Україну, сказав дружині, що гроші треба віддати, але остання сказала, що ніяких грошей у неї немає. У нього особисто зберігались 20 000 Євро, які він повернув після звернення матері до суду. Решту повернути не має можливості, бо вони у дружини.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, просила відмовити. Пояснила, що свекруха дійсно тривалий час проживала в Італії; коли чоловік розмовляв із нею по Скайпу, чула про якісь гроші, але деталями не цікавилась, про домовленості чоловіка з матір'ю їй нічого не відомо; депозити у Євро в неї були, вони туди клали заощадження із заробітних плат її та чоловіка, а також аліменти на її сина від першого шлюбу; інколи бачила, що чоловік знімав значні кошти. звідки вони у нього не цікавилась.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - надала пояснення, які за змістом збігаються з письмовими запереченнями проти позову; також вважала, що між позивачем та її сином фактично діяв договір про перерахування коштів та про зняття коштів.

Крім цього відповідач надала письмову заяву, у якій просила застосувати позовну давність.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що перебуває у дружніх відносинах з обома відповідачами, вони знайомі багато років; ОСОБА_4 і ОСОБА_3 одружились у 2006 році, після одруження матеріальне становище ОСОБА_4 покращилось; позивач років 15-16 проживала за межами України, за цей час бачив її 1-2 рази; йому відомо, що мати передавала ОСОБА_3 кошти, але невідомо з якою метою.

Заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

На картковий рахунок ОСОБА_3 починаючи з 2003 року періодично надходили грошові кошти (а.с. 8-10):

08.04.2003 року - 3 990 Євро

20.07.2004 року - 2 000 Євро

26.05.2005 року - 500 Євро

06.06.2006 року - 5 000 Євро

02.10.2006 року - 3 500 Євро

04.10.2007 року - 3 000 Євро

18.08.2008 року - 3 200 Євро

10.03.2009 року - 3 000 Євро

10.03.2009 року - 3 000 Євро

13.04.2010 року - 7 000 Євро

14.12.2010 року - 6 970,50 Євро

08.07.2011 року - 2 000 Євро

25.11.2011 року - 4 370 Євро

07.05.2012 року - 9 000 Євро

09.01.2013 року - 6 000 Євро

17.10.2013 року - 10 000 Євро

08.02.2016 року - 20 000 Євро

Всього на картковий рахунок ОСОБА_3 надійшло 92 530, 50 Євро.

Одночасно з виписок в міжнародному SWIFT форматі (а.с. 12-16, 48-52) вбачається, що ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 вчиняла грошові перекази. В цілому суми та дати переказів співпадають із рухом коштів по рахунку ОСОБА_3, крім 3 990 Євро 04.04.2003 року, 500 Євро 25.05.2005 року, 3 500 Євро 28.09.2006 року, 3 000 Євро 03.10.2007 року, 3 200 Євро 15.08.2008 року, які направлені на рахунок відповідача не позивачем, а іншими особами та суми 2 000 Євро, яку позивач перевела 03.08.2012 року, але на рахунок ОСОБА_3 кошти не надійшли.

Загалом матеріалами справи підтверджено, що позивачем на картковий рахунок відповідача через банківські установи в Італії переведено 78 340,50 Євро:

19.07.2004 року - 2 000 Євро

05.06.2006 року - 5 000 Євро

06.03.2009 року - 3 000 Євро

06.03.2009 року - 3 000 Євро

13.04.2010 року - 7 000 Євро

13.12.2010 року - 6 970,50 Євро

07.07.2011 року - 2 000 Євро

25.11.2011 року - 4 370 Євро

04.05.2012 року - 9 000 Євро

07.01.2013 року - 6 000 Євро

15.10.2013 року - 10 000 Євро

05.02.2016 року - 20 000 Євро

Зменшуючи 29 червня 2017 року позовні вимоги на 20 000 Євро (а.с. 86-87), позивач підтвердила, а відповідач ОСОБА_3 не заперечував, що під час розгляду справи дані кошти були повернуті власнику.

Параграфом 1 Глави 66 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено загальні положення про зберігання.

Так, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем (ч. ч. 1, 3 ст. 937 ЦК України).

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. ч. 1, 2 ст. 939 ЦК України).

Зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто. Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов'язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання (ст. 943 ЦК України).

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч 1 ст. 946 ЦК України).

Таким чином, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 фактично було укладено договір зберігання грошових коштів, що підтверджується вищенаведеними банківськими документами, поясненнями сторін зазначеного договору - позивача та відповідача ОСОБА_3 Кошти передавались на зберігання частинами. При цьому сторони домовились про те, що зберігання буде відбуватись шляхом внесення зазначених коштів на депозит, відкритий на дружину ОСОБА_3 - ОСОБА_4, а відсотками по зазначених депозитах відповідачі будуть користуватись на власний розсуд.

Отже, відповідач ОСОБА_3 набув зазначені грошові кошти на підставі договору, тобто правомірно.

Позивач звернулась до суду із позовом саме про повернення безпідставно набутого майна.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Така ж позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 березня 2016 року по справі № 6-2978цс15 та інших.

З огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред'явлення конкретних вимог та прохання застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи і інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами. Тому позовні вимоги, які за своїм змістом не відповідають матеріально - правовим способам захисту порушеного права, визначених законом чи договором, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, тобто відмови в захисті порушеного права в непередбачений законом чи договором спосіб.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Тобто право вибору підстав позовних вимог та способу захисту порушеного права належить виключно позивачеві і суд не може самостійно змінювати підставу і той спосіб захисту права, який позивач обрав.

Статтею 16 ЦК України визначено перелік найбільш поширених способів захисту цивільних прав та інтересів і цей перелік не являється вичерпним, так як у ч. 2 ст. 16 ЦК передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Обов'язок зберігача повернути річ та його відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження речі прямо встановлені у статтях 949 - 951 ЦК України.

Крім того, відповідачем була подана письмова заява про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач стверджувала, а інші учасники процесу цього не заперечували, що вперше виявила бажання забрати належні їй кошти у 2016 році після повернення до України. При цьому її право було порушене в момент, коли ОСОБА_3 на її прохання гроші не повернув. За таких обставин підстави для застосування позовної давності відсутні.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212, 213-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України ,-

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Глухівський міськрайонний суд Сумської області. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя