Ухвала

іменем україни

30 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_5, Білозірського центру культури та дозвілля про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області на рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнень остаточно просив стягнути з Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області та сільського голови ОСОБА_5 середній заробіток по день видачі трудової книжки 20 вересня 2016 року, виходячи з розміру у сумі 91 грн 60 коп. за кожен день, у загальній сумі 123 751 грн 60 коп. та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що починаючи з 1991 року він працював завідуючим сільським клубом с. Білозірья, із 2004 року - директором Білозірського центру культури і дозвілля. Розпорядженням від 05 травня 2011 року № 66 його звільнено за власним бажанням відповідно до власноручно поданої заяви. На порушення вимог чинного законодавства України відповідач у день звільнення не видав йому належним чином оформленої трудової книжки, таку отримано ним лише 20 вересня 2016 року. Крім того, через несвоєчасну видачу трудової книжки він не може влаштуватися та продовжувати роботу державного службовця, та відповідно фінансово забезпечувати родину, його фактично позбавили права на вільний вибір професії, у нього порушились нормальні життєві зв'язки, його родина через відсутність коштів була змушена відмовляти собі в багатьох речах повсякденного вжитку.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки в сумі 123 751 грн 60 коп. та 6 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 листопада 2016 року скасовано рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2016 року у частині стягнення з Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_3 6 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення суду апеляційної інстанції зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що трудова книжка не була видана позивачу саме з вини роботодавця, а тому позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки позивачу, що мало місце 20 вересня 2016 року, підлягає задоволенню, при цьому середній заробіток визначено у розмірі 123 751 грн 60 коп. із розрахунку 91 грн 60 коп. за день за 1 351 днів.

Разом із тим місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу, розмір якої суд визначив у сумі 6 тис. грн, виходячи із принципів розумності та справедливості, зазначивши, що бездіяльність відповідача, яка полягає в несвоєчасній видачі трудової книжки позивачу, завдала позивачу моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях через неможливість нормального працевлаштування та продовження проходження державної служби, у позивача порушилися нормальні життєві зв'язки та стосунки, він не мав можливості працевлаштуватися, забезпечувати фінансово родину, йому потрібні були додаткові зусилля для організації свого життя.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки позивачу.

При цьому на спростування доводів апеляційної скарги відповідача щодо спливу тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, апеляційний суд зазначив, що оскільки позивач отримав трудову книжку 20 вересня 2016 року, вже після подачі позову до суду 09 вересня 2015 року, тому в такому випадку позивачем не пропущено установлений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, враховуючи, що невиконання обов'язку із видачі трудової книжки є триваючим порушенням.

Крім того, апеляційний суд вважав, що недотриманням відповідачем вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України у частині видачі належно оформленої трудової книжки позивачу заподіяно моральної шкоди, оскільки він без законних підстав був позбавлений можливості працювати, отримувати винагороду за працю, чим був поставлений у скрутне матеріальне становище та змушений докладати додаткових зусиль для відстоювання своїх прав.

Разом із тим апеляційний суд дійшов висновку, що із дня звільнення позивача - 05 травня 2011 року - та невидачі останньому належно оформленої трудової книжки до часу пред'явлення останнім позову до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди пройшло більше п'яти років, таким чином, сплив строк позовної давності за вказаною вимогою, що, як зазначив апеляційний сує, є підставою для відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, Білозірська сільська рада Черкаського району та області посилалася, у тому числі на пропущення позивачем установленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду з цим позовом (а. с. 17, 18).

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Разом із тим згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Проте указана справа не є справою про звільнення, за встановлених судами обставин про те, що позивача звільнено 05 травня 2011 року за власним бажанням на підставі особисто поданої ним заяви, а в поданому позові з урахуванням уточнень позивач заявив вимоги про стягнення середнього заробітку по день видачі трудової книжки 20 вересня 2016 року; законність свого звільнення позивач не оскаржує.

Однак зазначеного вище апеляційний суд не врахував та не дослідив належним чином питання про пропущення позивачем установленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду з цим позовом, про що зазначав у своїх запереченнях проти позову та в апеляційній скарзі відповідач Білозірська сільська рада Черкаського району та області.

Натомість апеляційний суд у своєму рішенні дійшов взаємовиключних висновків щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що невиконання обов'язку із видачі трудової книжки є триваючим порушенням, а щодо вимог про відшкодування моральної шкоди зазначив, що із дня звільнення позивача - 05 травня 2011 року - та невидачі останньому належно оформленої трудової книжки до часу пред'явлення останнім позову до суду з цією вимогою пройшло більше п'яти років, таким чином, сплив строк позовної давності за вказаною вимогою, установлений ст. 233 КЗпП України.

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не дотримався норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Білозерської сільської ради Черкаського району Черкаської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Ю.Г. Іваненко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова

О.В.Ступак