Справа №585/1594/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1304/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2017 року

у справі за позовом представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом у квітні 2017 року, представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 просила визнати його сина ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами №16 по вул. Польовій у с. Бобрик, Роменського району Сумської області.

Свої вимоги мотивувала тим, що позивач ОСОБА_3 є власником домоволодіння за адресою: с. Бобрик, вул. Польова,16, Роменського району Сумської області, у якому також проживає і вона, представник позивача - ОСОБА_5 Крім того, за даною адресою зареєстроване місце проживання його сина - відповідача у даній справі ОСОБА_6, (дошлюбне прізвище якого - ОСОБА_5). Після одруження відповідач разом зі своєю дружиною проживав у спірному будинку до весни 2004 року. На початку травня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виникла сварка, після якої відповідач разом з дружиною виїхав на проживання до її батьків за адресою: с. Бобрик, вул. Сінокопа,16, Роменського району Сумської області. Після зазначених подій відповідач ще декілька разів приходив до будинку позивача та влаштовував сварки. Восени 2007 року ОСОБА_6 зі своєю родиною переїхав на постійне місце проживання до будинку за адресою: м. Ромни, вул. Українська, 81, який успадкувала дружина ОСОБА_5 після смерті своєї матері, де мешкає й на даний час. Незважаючи на те, що відповідач у спірному будинку за адресою: вул.Польова,16 с.Бобрик Роменського району Сумської області, не проживає з травня 2004 року, він до цього часу зареєстрований за даною адресою. На неодноразові звернення з проханням знятися з реєстрації за вищевказаною адресою, відповідає відмовою.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04.07.2017 року відмовлено в задоволенні позову представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, по суті позову. Також просить змінити розподіл судових витрат, поклавши на відповідача судові витрати, понесені позивачем у судІ першої інстанції, а також витрати за апеляційне оскарження.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги наявних у матеріалах справи доказів на підтвердження того факту, що відповідач у спірному будинку не проживає принаймні з серпня 2007 року, зокрема постанови Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.08.2007 року у справі №1-238/2007 р., у якій місцем проживання відповідача зазначена адреса: с.Бобрик, вул.Сінокопа,16 Роменського району Сумської області. З осені 2007 року відповідач разом з дружиною та сином постійно проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, і ця обставина була визнана відповідачем у судовому засіданні та трьома допитаними свідками. Тобто останній має власне житло і безперешкодно та на власний розсуд ним користується, а отже реалізував своє право на житло. Крім того, не погоджується з висновками суду й щодо того, що наявні на території його домоволодіння речі відповідача, які вказані у акті від 06.06.2017 року не можуть бути переконливим доказом проживання відповідача у спірному будинку, оскільки зазначені в акті речі (робочий одяг, дитячий стільчик, запчастини для автомобіля, вулики, тощо), не є тими речами, які потрібні людині у повсякденному житті. Також вказує, що суд взагалі не надав ніякої оцінки поясненням свідка ОСОБА_7 про те, що на початку 2016 року дружина позивача та мати відповідача - ОСОБА_5 близько місяця перебувала на стаціонарному лікуванні, і в цей час ОСОБА_6 жодного разу не відвідав батька позивача у справі, хоча останній потребує постійного стороннього догляду, як людина з обмеженими фізичними можливостями. Наведене свідчить зокрема про те, що на початку 2016 року відповідач у спірному домоволодінні не проживав. Не взяв суд до уваги й того акту, що до його звернення з позовом до суду, відповідач жодного разу до правоохоронних органів з приводу усунення перешкод у користуванні спірним житлом не звертався. Вочевидь таким приводом стало лише звернення до суду з даним позовом. Крім того, суд взагалі не звернув уваги навіть на пояснення самого ОСОБА_6, який сам визнав, що він не проживає у будинку батька, а лише зазначав, що у батька знаходиться його пасіка та на території подвіря він займався ремонтом автомобіля, однак не надав жодного доказу, який би доводив, що він користується житлом батька та в будинку знаходяться його особисті речі, що, на його думку, суперечить положенням ст.156 ЖК України та ч.2 ст.405 ЦК України, яка визначає право члена сімї власника на користування саме житлом (житловим приміщенням).

В судому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали і просили задовольнити. Пояснив, що син не є членом його сімї з часу реєстрації шлюбу. Вони синові вони надавали у розпорядження свій автомобіль, який дійсно зберігався у гаражі біля будинку, але це їх річ, а сам факт користування автомобілем та гаражем не може свідчити про фактичне проживання сина у приміщенні будинку.

Відповідач та його представник проти апеляційної скарги заперечили і просили відхилити, оскільки кошти на купівлю цього будинку використані після продажу будинку, який спільно належав як батькам так і йому, як члену колгоспного двору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_8, який апеляційну скаргу підтримує з мотивів у ній викладених, пояснення ОСОБА_6, який проти скарги заперечує, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду беззаперечних доказів не проживання сина в будинку батьків більше одного року. Навпаки відповідач останній час не проживає у спірному будинку, оскільки батьки стали чинити йому в цьому перешкоди, у звязку з чим останній був змушений звернутися до правоохоронних органів. У той час, як відповідач надав докази наявності своїх особистих речей у домоволодінні батьків та докази свого звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення перешкод батьками у користуванні житлом.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається з цивільної справи, що згідно договору купівлі - продажу від 14.11.1990 року, посвідчений виконкомом Бобрицької сільської ради, ОСОБА_3 придбав недобудований житловий будинок в с.Бобрик Роменського району Сумської області, що знаходиться на земельній ділянці, закріпленій за колгоспом «Комуніст» (а.с. 3). Цей правочин відповідачем не оспорюваний, а тому є чинним.

Рішенням Бобрицької сільської ради Роменського району Сумської області від 18.11.2015 року перейменовано назву вулиць, в тому числі вул.70-річчя Жовтня на Польова (а.с.43).

Згідно довідки Виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Роменського району, Сумської області № 02-39/334 від 24.07.2017 року, згідно по господарської книги №1 (2), особовий рахунок 0087-1 в с.Бобрик Роменського району Сумської області по вул.Польовій,16 розташований житловий будинок з надвірними спорудами, який належить ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) є сином позивача у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який з 13.07.2003 року зареєстрований як мешканець цього будинку.

З довідки про склад сімї №9, виданої виконавчим комітетом Роменської міської ради 08.06.2015 року вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5).

Як вбачається з довідки Бобрицької сільської ради Роменського району Сумської області від 12.05.2017 року №35 ОСОБА_6 зареєстрований за адресою; с. Бобрик вул. 70-річчя Жовтня, 16 з 11.09.2003 року в будинку свого батька ОСОБА_3, але фактично не проживає в будинку та на території сільської ради (зі слів матері) з травня місця 2004 року (а.с.11).

Комісія в складі: секретаря виконкому сільради, реєстратора сільради, депутата сільради, склали акт від 26.04.2017 року про те, що на момент обстеження будинку по вул.Польовій,16 у с. Бобрик Роменського району, Сумської області, самого ОСОБА_6, його речей та предметів першої необхідності, які б йому належали не виявлено. Зі слів батьків, їх син не проживає з ними з 2004 року. На території сільської ради ОСОБА_6 не проживає. Обстеження проведено комісією в присутності власника будинку та двох сусідів. Крім членів комісії даний акт підписали сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_9 і власник будинку ОСОБА_4І.(а.с.23).

Факти викладені у цьому акті підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_7

Згідно постанови Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.08.2007 року у кримінальній справі №1-238/2007 р. місцем проживання самим ОСОБА_6 визначено - с. Бобрик вул. Сінокопа,16 (а.с.47)

З довідки Роменської ОСОБА_10 ступенів № 7 вбачається, що син відповідача - ОСОБА_11 є учнем 6-Б класу, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.46).

У відповіді Роменського ВП ГУНП в Сумській області № 6711 від 13.04.2017 року на адресу ОСОБА_6 зазначено, що його звернення було зареєстроване в Роменському ВП в ЖЕО № 2345 від 07.04.2017 року та розглянуто. Оскільки в діях його батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не виявлено факту вчинення протиправних дій, то даний матеріал вважається вирішеним у звязку з відсутністю ознак кримінального правопорушення (а.с.29).

З довідки Відділення поштового звязку Бобрик від 03.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_6 одержує власну кореспонденцію за адресою: с. Бобрик вул. Польова,16 (а.с.42).

Отже, незважаючи на існуючі між батькам та сином напружені особисті стосунки, доказів щодо вчинення йому батьками перешкод у користування приміщенням будинку та поважності причин тривалого не проживання у будинку відповідачем суду не представлено.

Дійсно згідно довіреності від 13.05.2016 року та розписки ОСОБА_5 про отримання автомобілю від 26.12.2016р. у користуванні відповідача знаходився автомобіль, який належить матері, у звязку з чим останній користувався гаражем, біля будинку позивача, але цей факт не спростовує обґрунтування позову щодо фактичного постійного проживання відповідача у 2016 році в жилому будинку за адресою: м. Ромни, вул. Українська, 81, та того факту, що особиста річ подружжя ОСОБА_5 автомобіль зберігалась за місцем знаходження їх будинку, а тому не може свідчити про те, що відповідач проживав в приміщенні будинку.

За змістом правової норми ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Як визначено у статтях 1,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року N 1382-IV, який набрав чинності з моменту опублікування з 15.01.2004 р., громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. За визначенням термінів цього Закону, свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

В судовому засіданні відповідач визнав, що 19.07.2003 р. він зареєстрував шлюб і у нього утворилась сімя і через непорозуміння з батьками з 2004 року він вже не проживав постійно в будинку батька і місцем його проживання разом з сімєю спочатку було помешкання батьків дружини с. Бобрик, вул. Сінокопна,16, а починаючи з осені 2007 року вони переїхали проживати в жилий будинок по вул. Українській, 81 в м. Ромни, який належить матері ОСОБА_5, де і проживають на даний час, несуть матеріальні витрати на проведення в приміщенні будинку ремонтних робіт, сплачують витрати за комунальні послуги.

Таким чином, відповідач відповідно до встановленого законом порядку, з 2004 року вільно обрав інше помешкання місцем свого постійного проживання, а з осені 2007 року став постійно проживати в жилому будинку по вул. Українській, 81, в м. Ромни. Переконливих доказів вчинення батьками йому перешкод у користуванні приміщення в житловому будинку в с. Бобрик по вул. Польовій ,16 або поважність причин свого тривалого не проживання у спірному приміщення не надав, тому суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо існування перешкод в користуванні відповідачем спірним приміщенням будинку, через недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Обставини щодо виявлення робочого одягу, взуття відповідача та речей його дитини в приміщенні будинку, вказані у акті від 06.06.2017р. представленого відповідачем та пояснення свідка ОСОБА_12 про проведення ремонту автомобіля у гаражі, де зберігався автомобіль подружжя ОСОБА_5, не спростовує того факту, що з 2004 року відповідач не проживав у будинку батька без поважних причин, а з осені 2007 року обрав фактичним постійним місцем проживання житловий будинок в м. Ромни, вул. Українська, 81.

Заперечуючи на позов, відповідачем представлено акт обстеження матеріально-побутових умов жителя ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, складеного 06.06.2017 року комісією в складі секретаря сільради, реєстратора сільради та спеціаліста сільради, де зазначено, що на момент обстеження в господарстві були виявлені особисті речі ОСОБА_6, а саме: робочий одяг та взуття, дитячий стільчик, вулики та рамки, запчастини до легкового автомобіля.

Представник позивача визнавав в суді першої інстанції, що ці речі дійсно належать її сину, але це свідчить проте, що його син ОСОБА_6 мав вільний доступ як до приміщення будинку, так і господарських будівель протягом усього часу, але не спростовують того факту що більше року його місцем постійного проживання є самостійно обраний житловий будинок по вул. Українській, 81 в м. Ромни.

Крім того, цим актом, підписаним комісією та свідками ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_13 та відповідачем ОСОБА_6 (а.с.44), засвідчено, що відповідач не проживає у будинку постійно з 2004 року.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до розяснень, які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За статтею 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Угода про оплатне користування будинком між сторонами відсутня.

За змістом ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно положення ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у будь-який час.

Отже, заявлений позов про визнання відповідача особою, що втратила право користування жилим приміщення на підставі ст. 405 ЦК України у звязку з не проживанням в приміщенні будинку без поважних причин понад 1 рік, вказує проте, що позивачем, як власником будинку, порушено питання захисту свого права власності.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає частково доводи апеляційної скарги такими, що доводять про порушення судом першої інстанції при вирішенні спору по суті норм матеріального та процесуального права і дають підстави для скасування оскарженого рішення з ухваленням нового про задоволення позову з урахуванням зібраних та досліджених по справі доказів, встановлених обставин.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідача слід визнати особою, яка втратила право користування приміщенням житлового будинку 16 по вул. Польовій в с. Бобрик, Роменського району Сумської області у звязку з не проживанням у ньому з 2004 року без поважних причин.

Заперечення на позов та апеляційну скаргу з приводу існування у відповідача права власності на спірний будинок з наведених вище підстав не заслуговують уваги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2017 року скасувати.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_7, таким, що втратив право користування житлом за адресою: вул. Польова, 16, с. Бобрик, Роменський район, Сумська область.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: