АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

з участю сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 представників сторін ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, про усунення від спадкування, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання права власності на частку у нерухомому майні, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у нерухомому майні за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту.

Зазначав, що він є спадкоємцем за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_8 в с. Черленівка Новоселицького району.

Крім нього, спадкоємцем за законом є також його сестра ОСОБА_3

Після смерті матері йому стало відомо про наявність заповіту, складеного та підписаного від імені ОСОБА_9 16 вересня 2013 року на користь відповідача ОСОБА_1, посвідченого секретарем виконкому Черленівської сільської ради Новоселицького району.

Посилаючись на те, що ОСОБА_9 була неграмотною, не вміла ні писати ні читати, не розуміла української мови, оспорюваний заповіт мав бути підписаний іншою особою відповідно до вимог ч. 2 ст. 1247, ч. 4 ст. 207 ЦК України, у присутності свідків, просив визнати заповіт недійсним.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 про усунення від спадкування.

Зазначав, що спадкодавець ОСОБА_9 є його бабусею, в останні місяці свого життя вона була прикута до ліжка, потребувала сторонньої допомоги, матеріальної підтримки на ліки та підгузники.

Посилаючись на те, що ОСОБА_7, як син спадкодавця, під час знаходження її у безпорадному стані, проживаючи поряд, ніякої допомоги їй не надавав, а таку допомогу надавав він та його мати ОСОБА_3 (донька), просив усунути ОСОБА_7 від права спадкування після смерті ОСОБА_8

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання права власності на частку у нерухомому майні.

Зазначав, що після смерті ОСОБА_8 виник спір з приводу спадкового майна - будинку АДРЕСА_1.

Цей будинок відносився до типу колгоспного двору, членами якого були він та його дід з бабою ОСОБА_10 та ОСОБА_8

За життя ОСОБА_10 залишив заповіт, за яким все своє майно заповів йому (ОСОБА_2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 його дід помер, після його смерті він (позивач) прийняв спадщину, набувши таким чином право власності на 2/3 частки у спірному будинку, а бабуся ОСОБА_9 - 1/3.

Зазначав, що 17 листопада 2014 року на ім'я ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за індексним номером 29599525 на право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1, про що він дізнався після її смерті.

Посилаючись на те, що видачею указаного свідоцтва порушуються його права як власника спірного майна, на неможливість оформити спадщину у позасудовому порядку, оспорювання його права на частку у майні колишнього колгоспного двору, просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 листопада 2014 року індексний номер 29599525 на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в частині 2/3 часток, визнати за ним право власності на 2/3 частини указаного нерухомого майна, з яких 1/3 - його частка у майні колишнього колгоспоного двору, а інша 1/3 - спадкове майно після смерті ОСОБА_10

У лютому 2017 року ОСОБА_7, заперечуючи проти позову ОСОБА_2, пред'явив позов до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері ОСОБА_8, а саме, житловий будинок АДРЕСА_1 та чотири земельних ділянки площею: 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,9701 га кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 0,1513 га кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; 0,0927 га кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Посилаючись на те, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_8 є він та сестра ОСОБА_3, частки яких є рівними, ОСОБА_7 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та по 1/2 частині у кожній земельній ділянці.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 листопада 2014 року, індексний номер 29599525 на право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 в частині одної шостої частки.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1, до складу якого входить: житловий будинок літ. А., літня кухня літ. Б., сарай літ. В., вбиральня літ. Г., колодязь №1, огорожа 2-3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10

У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_8, посвідчений 16 вересня 2013 року секретарем виконкому Черленівської сільської ради за №158.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 5/12 частин нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1, до складу якого входить: житловий будинок літ. А., літня кухня літ. Б., сарай літ. В., підвал літ. Б/пл., вбиральня літ. Г., колодязь №1, огорожа 2-3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 5/12 частин земельних ділянок площею: 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1; 0,9701 га кадастровий номер НОМЕР_2; 0,1513 га кадастровий номер НОМЕР_3; 0,0927 га кадастровий номер НОМЕР_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

У задоволенні решти вимог ОСОБА_7 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визнання за ним права власності на 5/12 часток земельних ділянок та визнати за ним право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме, земельних ділянок площею: 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1, 0,9701 га кадастровий номер НОМЕР_2, 0,1513 га кадастровий номер НОМЕР_3, 0,0927 га кадастровий номер НОМЕР_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги та позов ОСОБА_1 в повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов та позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

Посилаються на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведення обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

У справі встановлено, і це визнається сторонами, що господарство в АДРЕСА_1 відносилося до категорії колгоспних дворів, що також стверджується записами у погосподарських книгах.

Щодо членства в даному дворі, то суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів дійшов висновку, що членами колишнього колгоспного двору, які станом на 15 квітня 1991 року у рівних частках набули право власності на спірний житловий будинок були подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_8, які були батьками ОСОБА_7, ОСОБА_3 та дідом з бабою ОСОБА_2, ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у відповідній редакції) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Доводи апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_1 про те, що впродовж 1990-1991 років ОСОБА_2 відповідно до записів у погосподарських книгах значився як член колгоспного двору за особовим рахунком НОМЕР_5, головою якого був ОСОБА_10, спростовуються записами у погосподарських книгах за особовим рахунком НОМЕР_6 (т.1, а.с. 228-229, 231), з яких вбачається, що ОСОБА_2 значився членом цього двору.

У справі також встановлено, що ОСОБА_2 як неповнолітній проживав у своїх батьків, що було його постійним місцем проживання, а його прописка (реєстрація) у спірному будинку мала місце лише 28 лютого 1992 року (т.2, а.с.12).

Із особливостей записів у погосподарській книзі в особовому рахунку НОМЕР_5 вбачається, що запис про членство ОСОБА_2 в указаному колгоспному дворі з'явився після запису про смерть ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.230).

Отже, оскільки ОСОБА_2 не був членом колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_10, то його вимоги про визнання за ним права на 1/3 частини спірного житлового будинку є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_8 не успадкувала обов'язкову частку після смерті свого чоловіка ОСОБА_10

У справі встановлено, що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. За життя 23 лютого 1989 року він склав заповіт, за яким все майно заповів внуку ОСОБА_2 (т. 1, с. 88),

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (яка була чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями .

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

У справі встановлено, що після смерті ОСОБА_10 його дружина ОСОБА_8 продовжувала проживати у спірному будинку та фактично вступила в управління та володіння спадковим майно, яким є частка у будинку, давала згоду на проживання у будинку ОСОБА_2

Тому доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_8 не прийняла спадщини після смерті ОСОБА_10 є надуманими.

Виходячи із рівності часток у спірному будинку ОСОБА_10 та ОСОБА_8 як колишніх членів колгоспного двору частка спадкодавця ОСОБА_10 складала 1/2.

Встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_10 були його дружина ОСОБА_8, яка прийняла спадщину та його діти ОСОБА_7 та ОСОБА_3, які спадщини не прийняли.

Обов'язкова частка у спірному будинку (2/3 від частки, яка б належала ОСОБА_8 при спадкуванні за законом) складає 1/9.

Отже, ОСОБА_8 як спадкоємцю за законом, яка набула права на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_10, та співвласнику майна колишнього колгоспного двору на час її смерті належало 11/18 частки у спірному будинку (1/9+1/2).

Відповідно ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом набув право на 7/18 часток у спірному будинку (1/2-1/9).

Суд першої інстанції без урахування наведених обставин та норм матеріального права замість указаної частки помилково визначив частку ОСОБА_2 у спірному будинку як 1/6.

У справі встановлено, що 17 листопада 2014 на ім'я ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за індексним номером 29599525 на право власності на весь житловий будинок в АДРЕСА_1, про що він дізнався після її смерті.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що видачею указаного свідоцтва порушуються права ОСОБА_2 як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_10

Водночас судом першої інстанції неправильно визначено частку ОСОБА_2 у спірному майні, а відповідно неправильно визначено обсяг задоволення позову ОСОБА_2 про визнання указаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним.

Тому, на часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, рішення суду першої інстанції в частині обсягу задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання права власності на частку у нерухомому майні підлягає зміні.

Зокрема, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 листопада 2014 року індексний номер 29599525 на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 слід визнати недійсним в частині 7/18 частки, а за ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Черленівка Новоселицького району ОСОБА_10 слід визнати право власності на 7/18 частини спірного житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування, суд першої інстанції виходив з недоведеності указаних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред'явлена лише після смерті спадкодавця.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Судом першої інстанції встановлено, що в останні місяці життя спадкодавець ОСОБА_8, будучи особою похилого віку та за станом здоров'я потребувала сторонньої допомоги, яку в основному надавали її донька ОСОБА_3 та внук ОСОБА_1

Аналіз наявних у справі доказів свідчить, що спадкодавцю ОСОБА_8 надавалася необхідна допомога з боку ОСОБА_3, ОСОБА_1, а тому вона практично не потребувала допомоги зі сторони ОСОБА_7

За таких фактично встановлених обставин рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 про усунення відповідача ОСОБА_7 від спадщини є по суті правильним.

У зв'язку з цим доводи апелянта ОСОБА_1 про неправильність рішення суду першої інстанції в указаній частині є необґрунтованими.

Указаний апелянт посилається на показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, проте зміст їх показань не підтверджує саме умисне ухилення ОСОБА_7 від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Свідки ствердили, що допомогу спадкодавцю надавали ОСОБА_3, ОСОБА_1

Що ж до рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним, то воно підлягає скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи указаний позов ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні було доведено показами свідків той факт, що покійна ОСОБА_8 не володіла української мовою, була неграмотною не вміла читати та писати, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 1247, ч. 4 ст. 207 ЦК України заповіт мав бути підписаний іншою особою.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального права, що відповідно до пп. 1 - 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в указаній частині з ухваленням нового рішення, яким у позові про визнання заповіту недійсним відмовити.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

У справі встановлено, що 16 вересня 2013 року від імені ОСОБА_9 складено заповіт на користь відповідача ОСОБА_1, посвідченого секретарем виконкому Черленівської сільської ради Новоселицького району (т. 1, а.с.6).

Заповіт підписано ОСОБА_8 і цього не спростовував позивач ОСОБА_7, що відповідає нормі ч. 2 ст. 1247 ЦК України.

Встановлено, що хоча ОСОБА_8 і була малограмотною, проте вона вміла та могла розписуватися, самостійно підписувала документи.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що заповіт від імені ОСОБА_8 мав бути підписаний відповідно до правил ч. 4 ст. 207 ЦК України є безпідставним.

Суд першої інстанції послався на одиничний випадок коли у документі (дорученні) підпис від імені ОСОБА_8 вчиняла інша особа, що вцілому не свідчить, що вона не могла особисто підписувати документи.

Помилковим також є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 не розуміла української мови.

До такого висновку суд дійшов внаслідок вибіркового наведення змісту показань окремих свідків та неналежної оцінки наявних справі доказів.

Зі змісту показань свідків ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_16 вбачається, що ОСОБА_8 розуміла українську мову.

Зважаючи, що ОСОБА_8 постійно проживала в Україні вона не могла не розуміти змісту прочитаного нотаріусом складеного від імені спадкодавця заповіту.

Отже, рішення в частині визнання заповіту недійсним підлягає скасуванню.

З огляду на наявність чинного заповіту, складеного від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1, на часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1, ОСОБА_7 рішення суду першої інстанції в частині обсягу задвололення позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у нерухомому майні підлягає зміні.

Встановлено, що на час смерті ОСОБА_8 їй належало 11/18 частки у спірному будинку.

Спадкоємцями за законом першої черги після її смерті є її діти ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку.

Отже, розмір обов'язкової частки ОСОБА_7 у спадщині після смерті ОСОБА_8 складає 1/4 (50 процентів від 1/2), а не 1/2, як помилково вважає апелянт.

Зважаючи, що ОСОБА_8 у спірному будинку належало на праві власності 11/18 часток, розмір обов'язкової частки позивача ОСОБА_7 як спадкоємця у будинку складає 11/72 (1/4 від 11/18).

Оскільки ОСОБА_8 на праві власності належало три земельних ділянок площею: 0,9701 га кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 0,1513 га кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; 0,0927 га кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, за позивачем слід визнати право по 1/4 частині кожної з цих ділянок (обов'язкова частка).

Що ж стосується земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, то зважаючи на її цільове призначення, частки спадкоємців у ній визначаються відповідно до часток у спірному житловому будинку, що розташований на ній.

Тому, на часткове задоволення позову ОСОБА_7 у цій частині за ним у порядку спадкування слід визнати 11/72 частину указаної земельної ділянки.

Отже, на часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові відмовити, а в частині обсягу задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання права власності на частку у нерухомому майні, позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у нерухомому майні підлягає зміні.

Указані позови слід задовольнити частково: визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 листопада 2014 року індексний номер 29599525 на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в частині 7/18 частки; визнати за ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 право власності на: 7/18 спірного будинку; визнати за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 право власності на 11/72 частини спірного житлового будинку, 11/72 частини земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;1/4 частину земельної ділянки площею 0,9701 га кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1513 га кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0927 га кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись пп. 2,3 ч. 1 ст. 307, пп. 1 - 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України , колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2017 року в частині обсягу задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання права власності на частку у нерухомому майні, позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у нерухомому майні змінити.

Указані позови задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 листопада 2014 року, видане на ім'я ОСОБА_8, індексний номер 29599525 на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в частині 7/18 частки.

Визнати за ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Черленівка Новоселицького району ОСОБА_10 право власності на 7/18 частини нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1, до складу якого входить: житловий будинок літ. А., літня кухня літ. Б., сарай літ. В., вбиральня літ. Г., колодязь №1, огорожа 2-3.

Визнати за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Черленівка Новоселицького району ОСОБА_8 право власності на 11/72 частини нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1 до складу якого входить: житловий будинок літ. А., літня кухня літ. Б., сарай літ. В., підвал літ. Б/пл., вбиральня літ. Г., колодязь №1, огорожа 2-3.

Визнати за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Черленівка Новоселицького району ОСОБА_8 право власності на:

11/72 частини земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

1/4 частину земельної ділянки площею 0,9701 га кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

1/4 частину земельної ділянки площею 0,1513 га кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

1/4 частину земельної ділянки площею 0,0927 га кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк