Справа № 442/234/17 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/3719/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю адвоката ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „АХА Страхування, на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року Приватне акціонерне товариство „Страхова компанія „АХА Страхування (в подальшому „ПАТ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 42 975 грн. 49 коп. та судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 31.05.2014 року між відповідачем та позивачем було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0957947, за яким позивач застрахував цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами при використанні транспортного засобу «Нісан», номерний знак НОМЕР_1.

15.06.2014 року у м. Львові сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю двох транспортних засобів, а саме: автомобіля «Нісан», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем „Рено Лагуна, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням потерпілого ОСОБА_6, в результаті якої автомобіль останнього отримав механічні пошкодження, що стверджується довідкою ДАІ про обставини ДТП, первинною довідкою ДАІ, протоколом огляду ТЗ від 07.07.2014 року.

20.08.2014 року потерпілий звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 42 975 грн. 49 коп., які і була виплаченою ПАТ, що підтверджується платіжним дорученням №127216 від 28.08.2014 року.

Позивач покликався на те, що постановою Франківського районного суду м. Львова від 22.07.2014 року встановлено, що у автомобіля відповідача ходова частина не відповідає технічним експлуатаційним нормам, чим відповідачем було грубо порушено Правила дорожнього руху України, а саме: пункти 2.3., п. 31.4, а тому вважав, що особою, відповідальною за завдані потерпілому збитки, є відповідач.

22.02.2016 року ПАТ було направлено лист відповідачу за №1408 АХА/АГ з вимогою сплатити суму страхового відшкодування, однак цей лист відповідачем було залишено без реагування (а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 64).

Дане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що суд не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам про те, що ДТП відбулася через те, що відповідач ОСОБА_4 не забезпечив безпеки у зєднанні тягово-зчіпного пристрою і причіпної ланки його автомобіля марки „Нісан з причіпом, зокрема довідці ДАІ та постанові Франківського районного суду м. Львова від 22.07.2014 року, згідно якої саме відповідача ОСОБА_4 було визнано винним у ДТП (а.с. 67-69).

Апелянт подав до суду клопотання про апеляційний розгляд справи за відсутності його представника (а.с. 100).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 3, 31, 118, 119 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 993 ЦК України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Матеріалами справи стверджується, що 15.06.2014 року у м. Львові сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю двох транспортних засобів, а саме: автомобіля «Нісан», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем „Рено Лагуна, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням потерпілого ОСОБА_6, в результаті якої автомобіль останнього отримав механічні пошкодження.

Постановою судді Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 8).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована на підставі поліса цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 31 травня 2014 року № АІ 0957947 в ПАТ «СК «АХА Страхування» (а.с. 5).

На підставі заяви потерпілого ОСОБА_6 позивач на підставі страхового акта виплатив йому страхове відшкодування у розмірі 42 975 грн. 49 коп. (а.с. 9-12, 41).

Підпунктом «г» пункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо ця дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Тобто, як вбачається з вище наведеного, для відшкодування шкоди в порядку регресу за правилами п.г.) ст. 38.1.1 Закону, обовязково необхідно довести в сукупності такі факти, як спричинення страхувальником або водієм забезпеченого транспортного засобу дорожньо-транспортної пригоди та визначення в установленому порядку, що дорожньо-транспортна пригода була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху України.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статті 10, 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається зі змісту вище згаданої постанови судді Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року (якою ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП), згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 25 червня 2014 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Нісан», державний номер НОМЕР_1, з причіпом ТА-НО, державний номер НОМЕР_3, не забезпечив безпеки у зєднанні тягово-зчіпного пристрою і причіпної ланки автомобіля з причіпом, внаслідок чого обірвало страхувальний трос та відбулось розєднання автомобіля з причіпом і останній здійснив зіткнення із автомобілем «Рено», чим порушив вимоги підпункту «д» пункту 31.4.7 пункту 31.4 Правил дорожнього руху України (а.с. 8).

За змістом підпункту «д» пункту 31.4.7 пункту 31.4 Правил дорожнього руху України, за наявності зіпсованого тягово-зчіпного або опорно-зчіпного пристрою тягача і причіпної ланки у складі автопоїзда, а також передбачених їхньою конструкцією страхувальних тросів (ланцюгів), експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством забороняється.

В той же час, як також вбачається зі змісту вище згаданої постанови судді Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року (якою ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП), при розгляді цієї справи про адміністративне правопорушення технічний стан автомобіля відповідача «Нісан» не був предметом дослідження в даному судовому засідання та з даного питання суд жодних висновків не робив, оскільки правопорушник ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю визнав свою вину у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, що не підтверджує знаходження автомобіля «Нісан», державний номер НОМЕР_1, в технічно несправному стані.

Таким чином, постанова судді Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року не може бути достатнім доказом, що свідчить про невідповідності технічного стану автомобіля «Нісан», державний номер НОМЕР_1, яким керував відповідач, існуючим вимогам Правил дорожнього руху України, що стало безпосереднім наслідком спричинення збитків позивачеві.

Таким доказом не можуть бути і Відомості № 9404107 про дорожньо-транспортну пригоду від 25 червня 2014 року, в яких у графах «технічні несправності» у розділах по автомобілю «Нісан», державний номер НОМЕР_1, та по причіпу ТА-НО, державний номер НОМЕР_3, зазначено: «при оформленні ДТП не виявлено» (а.с. 6-7).

Будь-яких інших доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, про те, що дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, позивачем (апелянтом) до суду подано не було.

Протокол про адміністративне правопорушення за статтею 121 КУпАП та п.2.3 Правил дорожнього руху України працівниками ДАІ не складався та до адміністративної відповідальності за це ОСОБА_4 не притягувався.

Враховуючи те, що позивачем відповідно до принципу змагальності та обовязку доказування, передбачених ст. 10 та 60 ЦПК України, не було надано суду достатніх доказів та не доведено факту існування в сукупності обставин визначених п.г) ч.1 ст. 38 Закону, а саме: визначення в установленому порядку, що дорожньо-транспортна пригода була безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху України, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „АХА Страхування, відхилити та залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 березня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: