АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

31 серпня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів -Чобіток А.О., Українець Л.Д.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування частково недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року,

встановила:

у травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним в частині договір дарування квартири АДРЕСА_1 посилаючись на те, що під час укладення договору позивач помилявся щодо природи та істотних умов договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував своїм вимоги тим, що 07.10.2004 р. він та його дружина - ОСОБА_3 подарували належні їм частки у АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Після укладення договору вони залишились проживати у вказаній квартирі та нести витрати по її утриманню. 31.05.2015 р. померла ОСОБА_3 і відповідач почала примушувати його покинути вказану квартиру. Тому позивач вважає, що договір щодо Ѕ частини є недійсним, оскільки він помилявся при його укладенні щодо природи та всіх істотних умов даного правочину, він розраховував на піклування та фінансову підтримку з боку обдарованої.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору дарування 07.10.2004 р. сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, дарувальнику ОСОБА_1 було роз'яснено зміст ст. 722 ЦК України і він підтвердив, що цей договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 203, 215, 316, 317, 319, 321, 627, 717, 722 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, 07.10.2004 р. між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування квартири №21 в буд. №9 по вул. юності у м. Києві, який був посвідчений нотаріально. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку. Так позивач вказує, що він помилявся щодо природи та істотних умов даного правочину, розраховуючи проживати в даній квартирі. Однак, як видно з матеріалів справи, позивач після укладення договору продовжує проживати та перебуває на реєстраційному обліку у вказаній квартирі. Доказів про те, що відповідач чинить йому перешкоди у проживанні в квартирі чи вимагає його виселення, не надано.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не застосував положення ст. 229 ЦК України не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки судом першої інстанції було визначено, якими саме обставинами обґрунтовує свої вимоги позивач щодо вчинення правочину під впливом помилки, та перевірено докази на їх підтвердження.

Посилання позивача на письмові докази у вигляді квитанцій на оплату комунальних послуг, реєстрацію лічильників, проведення ремонтних робіт, оформлення субсидій не спростовує висновку суду першої інстанції та не може свідчити про неправильне сприйняття ним фактичних обставин, що вплинули на його волевиявлення при укладенні вказаного правочину, оскільки він після укладення договору продовжує проживати в квартирі.

Обставини, про які вказує позивач в апеляційній скарзі, а саме - вік та стан його здоров'я, потреба у догляді і сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного майна та проживання в квартирі, не є обставинами, які можуть свідчить про помилку позивача щодо обставин, які мають істотне значення, та які існували при укладенні оспорюваного договору дарування.

Також є безпідставним посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не з'ясував можливості і бажання сторін укласти мирову угоду або звернутися до третейського суду для вирішення спору, оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» вказаний спір не підвідомчий третейським судам, а пропозиції щодо укладення мирової угоди між сторонами по справі не обговорювались.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 755/7839/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5656/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.