АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/9780/2017 Доповідач: Шебуєва В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, та ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_4, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційну складову в розмірі 242 246,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість по процентам за прострочення повернення позики у розмірі трьох процентів річних в розмірі 23 760,00 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 2660,06 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі у зв'язку із спливом позовної давності. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Згідно договору позики від 11 червня 2010 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 кошти в сумі 264 000 грн. строком до 12 жовтня 2010 року. З позовом до суду ОСОБА_4 звернулася лише в листопаді 2016 року. Відтак, позивачкою був пропущений строк позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення заборгованості за договором позики, а отже і до вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційної складової відповідно до ст. 266 ЦК України, як додаткових вимог.

Представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить: скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові щодо стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму процентів в розмірі 137 634,39 грн. Вважає, що суд неправильно застосував положення ст. 1048 ЦК України, не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові №6-79цс12 від 18 липня 2012 року, та безпідставно відмовив у задоволенні її вимог про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, пославшись на те, що сторонами договору є фізичні особи, суду не надано доказів, що відповідач був ознайомлений з обліковою ставкою НБУ, розмір процентів погоджувався при укладенні договору.

В апеляційній інстанції представники ОСОБА_4 і ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_4 задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 червня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивачка надала у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 264 000,00 грн., а останній зобов'язувався повернути їх у повному обсязі до 12 жовтня 2010 року (а.с. 5-6).

Виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОстапчукН.В. від 06 квітня 2012 з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 264 000,00 грн. (а.с. 7).

Вказаний виконавчий напис був пред'явлений ОСОБА_4 до виконання до ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 боргу за договором позики не повернув, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про стягнення з нього процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 137 634,39 грн., трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 23 760,00 грн., інфляційну складову за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 242 246,40 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, стягнувши з відповідача інфляційну складову в розмірі 242 246,40 грн. та заборгованість по процентам за прострочення повернення позики у розмірі трьох процентів річних в розмірі 23 760,00 грн. В задоволенні вимог про стягнення процентів за користування позикою суд відмовив. При цьому, суд виходив з того, що сторонами договору є фізичні особи, суду не надано доказів, що відповідач був ознайомлений з обліковою ставкою НБУ, розмір процентів погоджувався при укладенні договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційної складової боргу.

За змістом положень ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ОСОБА_2 не виконав свої зобов'язання за договором позики.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних та інфляційної складової.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо іншого не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч.1 ст.1048 ЦК, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч.2 ст.1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року №6-36цс14).

Договором позики від 11 червня 2010 року, укладеним між сторонами, не було передбачено, що він є безпроцентним., а тому ОСОБА_4 має право на отримання від відповідача процентів за користування позикою, виходячи з облікової ставки НБУ.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою.

Відповідно до наданих позивачкою розрахунків, які перевірені апеляційним судом, сума процентів за користування позикою за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року становить 137 634,39 грн. Вказана сума не спростована відповідачем, тому, підлягає стягненню.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що вимоги були заявлені позивачкою зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України вимог про стягнення процентів за користування позикою відповідно до ст. 1048 ЦК України, трьох процентів річних, інфляційної складової відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Право на отримання процентів за користування позикою кредитор зберігає до моменту повернення позики.

Як вбачається з матеріалів справи, суми процентів за користування позикою, трьох процентів річних та інфляційної складової були обраховані позивачкою за три роки в межах загальної позовної давності з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року.

Також, такі вимоги мають самостійний характер та не є додатковими у розумінні ст. 266 ЦК України.

Враховуючи викладене, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат з ухваленням в цій частині нового рішення.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 4036,41 грн. судового збору за подання позовної заяви та 4440,14 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 8476,55 грн. судових витрат.

В іншій частині рішення суд першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 проценти за користування позикою за договором від 11 червня 2010 року відповідно до облікової ставки НБУ за період з 31 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 137 634,39 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 8476,55 грн. судових витрат.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді