Справа № 175/2695/17
Провадження № 2/175/1064/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шабанова А.М.,

за участю секретаря Карпенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на домоволодіння,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просив визнати за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, адреса: вул. Богданова, буд. 85-а, с. Любимівка, Дніпровського району Дніпропетровської області, 52042) право власності на домоволодіння (житловий будинок «А-1» площею 76,2 кв.м.; житлова прибудова «А1» площею 69,8 кв. м., прибудова «а» площею 14,9 кв.м., навіс «аі», погріб «В», сарай «Г», вбиральня «Д», навіс «Є», зливна яма «З/Я», замощення «І», ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, огорожа № 4, яке, розташоване за адресою: вул. Богданова, буд. 85-а, с.Любимівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, а також просив проводити розгляд справи без його участі.

Представник Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог, крім того просив проводити розгляд справи без його участі.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Встановлено, що в статті 41 Конституції України законодавчо встановлено, що кожен має право володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Право власності це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні.

Відповідно до положень ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 12.07.1986 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, останній набув у власність житловий будинок площею 50,45 кв.м. зі спорудами, а саме сараєм та літньою кухнею, розташовані на земельній ділянці площею 0,14 га.

Відповідно до ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Так, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії АИ №2058909, виданого 30.11.2009 року, ОСОБА_1 на підставі рішення сесії Любимівської сільської ради від 29.11.1995 року оформлено право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :04:006:0069.

Крім того слід зазначити, що рішенням сесії Любимівської сільської ради № 173-7/УІ від 08.07.2011, ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво прибудови до будинку та літньої кухні, прибудови веранди та погрібу у с. Любимівка по вул. Богданова, 85-а.

Статтею 376 Цивільного кодексу України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Так, у п. 8 вищевказаної постанови пленуму зазначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі, особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах.

Крім того слід зазначити, що 28.11.2013 року позивачем виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок, розташований за адресою: вул. Богданова, 85-а, с. Любимівка.

У вказаному технічному паспорті зазначено, що площа самочинно збудованого приміщення складає 50,6 кв.м.

Відповідно до відомостей веб-сайту «ОLХ» вартість аналогічного будинку станом на 03.07.2017 року становить 24 300 грн.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на домоволодіння підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 63, 79, 88, 109, 110, 118, 119, 223 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15, 220, 235, 328, 375, 376 Цивільного кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на домоволодіння задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1, адреса: вул. Богданова, буд. 85-а, с. Любимівка, Дніпровського району Дніпропетровської області, 52042) право власності на домоволодіння (житловий будинок «А-1» площею 76,2 кв.м.; житлова прибудова «А1» площею 69,8 кв. м., прибудова «а» площею 14,9 кв.м., навіс «аі», погріб «В», сарай «Г», вбиральня «Д», навіс «Є», зливна яма «З/Я», замощення «І», ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, огорожа № 4, яке, розташоване за адресою: вул. Богданова, буд. 85-а, с. Любимівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.М. Шабанов