У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2017 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

судді Скиба М.М.,

за участю секретаря Панаслюк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Торецьку скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» на дії старшого державного виконавця Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, заінтересована особа ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В :

28.08.2017 року Публічне акціонерне товариство «Банк Фамільний» звернувся до суду із скаргою, в якій зазначив, що Дзержинським міським судом Донецької області 14.08.2013 року видано виконавчий лист по справі № 2/225/1422/2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фамільний» заборгованості у розмірі 1088,43 грн. Постановою старшого державного виконавця від 06.12.2016 року зазначений виконавчий документ повернуто стягувачу в межах виконавчого провадження № 52221059 на тій підставі, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. В порушення вимог ст.ст.10,18 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не вжито всіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду. З постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не вбачається, що було перевірено майновий стан боржника та виконані всі виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» у звязку з чим заявник просить скасувати постанову від 06.12.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачу; зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження.

В судове засідання представник заявника не зявився, надав заяву про розгляд скарги у його відсутність.

Старший державний виконавець Торецького ВДВС ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, надала суду заяву з проханням розглянути скаргу у її відсутність, заперечує проти задоволення скарги.

З поданого заперечення на скаргу вбачається, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу виконавчого листа у справі № 2/225/1422/2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фамільний» заборгованості у розмірі 1088,43 грн. було встановлено відсутність майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, в тому числі і зареєстрованого за ним автотранспорту, рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах України, а також даних про отримання пенсії чи інших доходів. Крім того, державний виконавець здійснив вихід за адресою боржника, але боржник двері не відчинив, у звязку з чим перевірити його майновий стан немає можливості, про що складений відповідний акт. Державний виконавець просив відмовити в задоволенні скарги заявника.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Постановою старшого державного виконавця Торецького міського ВДВС Головного ТУЮ ОСОБА_2 06.12.2016 року на підставі п.2ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто стягувачу виконавчий лист № 2/225/1422/2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фамільний» заборгованості у розмірі 1088,43 грн. у звязку з тим, що майно, на яке може бути звернено стягнення не виявлено і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», на яку послався державний виконавець в оскаржуваній постанові, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно ч.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт.

Отже, зі змісту п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що однією з підстав повернення виконавчого документу стягувачу є відсутність майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, однак доказів у підтвердження поданих заперечень державним виконавцем суду надано не було, що унеможливлює перевірку судом дотримання з боку державного виконавця вимог вищевказаних норм закону. Акт державного виконавця, складений у відповідності до ч.2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», суду не надано.

Статтею 383 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до вимог ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року,Закону України «Про державну виконавчу службу»,Закону України «Про виконавче провадження», іншого законодавства, яким врегульовано ці питання.

Державним виконавцем не надану суду доказів про те, які дії ним було здійснено для розшуку майна боржника, на яке може бути звернено стягнення або будь-які відомості, щодо зясування державним виконавцем відомостей щодо наявності у боржника на праві власності рухомого/нерухомого майна, відкритих рахунків у банку, отримання останнім пенсії чи інших доходів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що скарга ПАТ «Банк Фамільний» підлягає задоволенню і постанову державного виконавця від 06 грудня 2016 року про повернення виконавчого документу стягувану слід визнати незаконною та скасувати.

На підставі ст. ст. 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст. ст.383, 385, 386, 387 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 від 06.12.2016 року про повернення стягувачу виконавчого документу виконавчого листа у справі № 2/225/1422/2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фамільний» заборгованості у розмірі 1088,43 грн.

Зобовязати старшого державного виконавця Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі 2/225/1422/2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фамільний» заборгованості у розмірі 1088,43 грн.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд протягом пяти днів з дня проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя