Справа № 159/6182/14-ц
Провадження № 2/159/1/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Лесика В.О.,

за участі секретаря Жукової Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договоромта зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання окремих положень кредитного договору недійсними та визнання недійсними договорів страхування, додаткової угоди до кредитного договору недійсною,

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ОСОБА_2) звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року, яка станом на 27.08.2014 року складає 37879,89 доларів США, що за курсом НБУ на вказану дату становить 526188,63 грн.

Вимоги первинного позову обґрунтовані тим, що згідно укладеного кредитного договору від 30.07.2007 року відповідач отримав кредит у сумі 35000 доларів США на термін до 30.07.2037 року зі сплатою 0,84 відсотка на місяць, тобто 10,08 відсотків річних. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № VOKVGK00001549.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними та стягнення коштів.

ОСОБА_3 просив визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з Банку 65643,38 грн.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані такими обставинами: наданий Банком розрахунок заборгованості є невірним; нараховані Банком пеня та штраф є різновидом неустойки, а тому не можуть стягуватись одночасно; підвищення Банком в односторонньому порядку процентної ставки суперечить положенням ст. 1056-1 ЦК України; неустойка (штраф, пеня) не можуть стягуватися поза межами позовної давності в один рік; за всієї своєї обачності не можна було запобігти виникненню та попередити кризу світової фінансової системи, яка не дає можливості сплачувати суми, передбачені договором; ОСОБА_2 порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, що не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; іпотечний договір є похідним від головного договору, тому і він має бути визнаний недійсним; необхідно застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з Банку 65643,38 грн.

Ухвалою від 23 грудня 2014 року позови обєднані в одне провадження.

Ухвалою від 05 лютого 2015 року призначено судово-економічну експертизу на предмет визначення правильності наданого Банком розрахунку кредитної заборгованості.

Ухвалою від 27 лютого 2015 року призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 30 травня 2017 року провадження у справі відновлено після отримання висновку додаткової судово-економічної експертизи.

08 червня 2017 року винесено ухвалу про витребування з Банку первинних документів з надання кредиту, документів щодо нарахування та погашення заборгованості за спірним кредитним договором.

23 серпня 2017 року представником ОСОБА_3 подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній просить: визнати недійсним договір особистого страхування № VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року та договір страхування майна № VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року; визнати недійсним п. 7.1. кредитного договору № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору; визнати недійсною додаткову угоду № 1/1-1 від 30.08.2010 року до договору № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року. В решті позов просив залишити без розгляду.

Ухвалою від 23 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в частині визнання в цілому недійсними кредитного та іпотечного договорів, а також застосування правових наслідків недійсності правочину, залишено без розгляду.

Разом з тим, 23 серпня 2017 року представником ОСОБА_3 подано довідку від 25 липня 2017 року про проведення розрахунку наявності або відсутності станом на 27.08.2014 року заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 мотивовані тим, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи за № 235 від 12.05.2015 рокудоговір особистого страхування № VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року та договір страхування майна № VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року він не підписував. Сплата щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу суперечить положенням ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В ході судового розгляду справи представник позивача первісний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Проти зустрічного позову ОСОБА_3 представник Банку заперечив, пояснивши, що ОСОБА_3 підписав спірний кредитний договір, був повідомлений про підвищення відсоткової ставки,продовжував вносити платежі по кредиту і після зміни відсоткової ставки, а отже, знав про таку зміну.

Також представник Банку просив суд застосувати строк позовної давності та з цих підстав відмовити у зустрічному позові ОСОБА_3, оскільки останньому було відомо про наявність кредитних відносин між ним та Банком з моменту підписання ОСОБА_4, отримання кредиту, здійснення погашення за кредитом.

В ході судового розгляду справи представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 позов Банку не визнав та пояснив, що його довіритель розраховував на добросовісну поведінку Банку, не передбачав і не міг передбачити приховування реальної процентної ставки за кредитом, жодного разу не отримував з Банку будь-яких повідомлень про зміну процентної ставки, не знав про існування у відповідній кредитній справі договору страхування майна та договору особистого страхування, які ніколи не підписував, а також не укладав додатоковї угоди до кредитного договору.

Представник ОСОБА_3 вимоги уточненого зустрічного позову підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 30.07.2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № VOKVGK00001549 (далі Договір).

За умовами п. 7.1. ОСОБА_4 зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 30.07.2007 року по 30.07.2037 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 35000 доларів США для придбання житла в м. Ковелі, а також у розмірі 10500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. ОСОБА_4, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору.

Щомісяця в період сплати (з «25» по «31» число кожного місяця) ОСОБА_3 повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 382,86 доларів США для погашення заборгованості за ОСОБА_4, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії (п. 7.1.).

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобовязаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (п. 7.1.).

Згідно п. 2.3.3. ОСОБА_4 простроченням вважається: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту.

Із наданого позивачем за первісним позовом розрахунку заборгованості за кредитним договором після отримання кредиту 30.07.2007 року, відсоткова ставка 10.8% річних по 01 листопада 2008 року. Починаючи з 01.11.2008 року по 30.08.2010 року - 13.2% річних, а починаючи з цієї дати до 27.08.2014 року- 12.7% річних. З врахуванням зазначеного заборгованість за кредитом становить

- 33976.18 доларів США, в тому числі: прострочене тіло -22.88 доларів США; заборгованість за відсотками - 1991,23 доларів США; в тому числі прострочені відсотки - 1595,90 доларів США; заборгованість по комісії 70 доларів США; заборгованість з пені -21,54 доларів США; штраф (фіксована частина -16.00 доларів США); штраф (відсоток від суми заборгованості -1802.95 доларів США).Всього заборгованість за кредитом становить 36058,95 доларів США, що разом становить 378979,90 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банківської установи суд бере до уваги, що банк не довів, що станом на 27.08.2014 року, тобто на момент проведення відповідного розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви, ОСОБА_3 допустив прострочення виконання зобовязань за ОСОБА_4.

Із висновку судово-економічної експертизи слідує, що у висновках судовий експерт посилається на відсутність усіх необхідних документів для проведення експертного дослідження, серед яких: графік погашення кредиту в розрізі погашення основного боргу, відсотків, комісії за кредитним договором № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року; документи бухгалтерського обліку банку, які підтверджують погашення позичальником ОСОБА_3 власними коштами списаних банком кредитних коштів на оплату страхових платежів у сумі 1606,76 доларів США; бухгалтерські документи, які підтверджують нарахування процентів за період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року на виконання умов кредитного договору; документи, які підтверджують підстави збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки з 10,08 % річних до 13,20 % річних та до 12,70 % річних; документи бухгалтерського обліку банку, які підтверджують нарахування штрафів на виконання умов кредитного договору за період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року.

Ухвалою від 08 червня 2017 року зобовязано ОСОБА_4 надати суду документи, на відсутність яких посилається судовий експерт. Вказана ухвала Банком виконана лише частково та витребовувані документи, зокрема, графік погашення кредиту в розрізі погашення основного боргу, відсотків, комісії за кредитним договором № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року, не надано.

На думку суду, саме графік погашення кредиту є основним документом, який необхідний для проведення повного експертного дослідження, оскільки деталізує положення кредитного договору. Відсутність графіка погашення кредиту не дає змоги провести повноцінне експертне дослідження, в тому числі й щодо визначення розміру заборгованості ОСОБА_3 за спірним кредитним договором.

В звязку з наведеним, суд вважає за можливе ухвалити рішення за наявними у справі доказами,враховуючи пояснення представника позивача за первісним позовом про відсутність у банку графіка погашення кредиту в розрізі погашення основного боргу, відсотків, комісії та інших бухгалтерських документів зазначених у висновку судово-економічних експертиз.

І. Збільшення процентної ставки в односторонньому порядку до 13.2 % .

Так, за умовами кредитного договору на момент його укладення процентна ставка була визначена сторонами договору -10.8% річних і відповідно діяла до 01.11.2008 року,як зазначено в розрахунку заборгованості.

В матеріалах справи відсутні докази про погодження збільшення процентної ставки з 01.11.2008 року до 13.2%.

В судовому засіданні представник позивача пояснила, що збільшення процентної ставки проводилось з відома позивача,якому було надіслано відповідне повідомлення, після якого останній не висловлював будь-яких заперечень та продовжував сплачувати кредит.

На обґрунтування своїх тверджень, представник позивача покликається на повідомлення від 03.10.2008 року надісланого ОСОБА_3 та реєстри на відправленні рекомендовані листи від 17.10.2008 року в якому зазначено прізвище відповідача ,а також наявний відбиток поштового штемпеля м.Дніпропетровська з датою 29.10.2008 року, хоча в самому письмовому повідомленні ОСОБА_3 запропоновано не пізніше 24.10.2008 року висловити свою думку з приводу цього.

В судовому засіданні представник відповідача категорично заперечив факти отримання будь-якого повідомлення з банку про збільшення процентної ставки.

Даючи оцінку твердженням представника банку про ту обставину, що відповідачу було відомо про збільшення процентної ставки, суд бере до уваги наступне.

Так, у вище наведеному письмовому повідомленні банку від 03.10.2008 року про збільшення процентної ставки вказана адреса ОСОБА_5- м.Ковель,вул.Володимирська,91/95, хоча як встановлено в судовому засіданні його адреса м.Ковель,вул.Володимирська,91а/95.

На вимогу суду представити будь-який інший документ, що посвідчує факт отримання ОСОБА_3 повідомлення банку, представник позивача повідомила про його відсутність.

Вирішуючи питання про належність такого повідомлення суд бере до уваги, що належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Банк має довести, що він повідомив боржника належним чином.

На підтвердження доведеності цього факту слід використовувати положення ЦПК, що стосується процедури направлення повісток і повідомлень (так зване локальне доказування).

Враховуючи вище наведене,суд приходить до висновку про недоведеність банком належності повідомлення боржника про збільшення процентної ставки.

Згідно п. 2.3.1 укладеного сторонами кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення ОСОБА_4, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому ОСОБА_4 надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшується ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Разом з тим, частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла як на момент укладення кредитного договору так і на момент підвищення відсоткової ставки до 13,20 відсотків річних), було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і покликання представника позивача за первісним позовом на ті обставини, що ОСОБА_3 продовжував вносити платежі за кредитом і після збільшення відсоткової ставки,що свідчить про його обізнаність в тому,вказуючи на те що сплачуючи відсотки за новою ставкою добровільно прийняв пропозицію банку.

І з наданих суду стороною відповідача квитанцій про сплату боргу, розрахунку заборгованості, довідки спеціаліста,слідує що за умовами кредитного договору ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання щомісячно сплачувати банку заборгованість по 382 доларів США. За вказаний період з 01.11.2008 року останній сплачує банку заборгованість в значно більшій сумі для дострокового погашення заборгованості.

Копії квитанції, підтверджують той факт, що позичальник не міг знати про зміну відсоткової ставки,оскільки в них вона не відображається.

Вказані вище обставини підтвердженні і висновком судово-економічної експертизи від 01.04.2016 року, відповідно до якого за наданими банком документами у Розрахунку за договором від 30.07.2007 року банком при нарахуванні відсотків застосовувались ставки,не передбачені умовами кредитного договору (13.20%, 31.57%, 30.57%), що свідчать про утримання з позичальника додаткових нарахувань по процентах,які збільшують фактичну вартість кредиту.

Отже, з цих підстав до зазначених правовідносин положення ч.2 ст.642 ЦК України застосуванню не підлягають, а відтак відповідно до вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зміна відсоткової ставки в односторонньому порядку є недійсною.

ІІ. Щодо правомірності укладення додаткової угоди.

Із досліджених в судовому засіданні розрахунку заборгованості по кредитному договору слідує,що починаючи з 30.08.2010 року по 27.08.2014 року діяла відсоткова ставка 12.70 %.

Представник позивача за первісним позовом посилається на правомірність такої ставки, оскільки вона передбачена Додатковою угодою до кредитного договору.

Так, в матеріалах витребуваної судом кредитної справи наявна Додаткова угода до кредитного договору від 30.07.2007 року, укладена між банком в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про зміну відсоткової ставки по кредиту 12.70 %, починаючи з 30.08.2010 року. В зазначеній угоді мається підпис представника банку та позичальника. Це угода має формат квитанції та не посвідчена печаткою.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом ствердив, що зі слів його довірителя жодних додаткових угод з банком він не укладав і про це дізнався лише при розгляді даної справи та витребуваної судом кредитної справи.

Вирішуючи питання про правомірність такої угоди суд зазначає.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України (ст. 215 ЦК України).

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зокрема, частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як вбачається з оригіналу Додаткової угоди вона підписана представником банку, проте ідентифікувати цю особу не можливо,як не можливо встановити обсяг її повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Зазначених вимог закону при укладенні Додаткової угоди банком, як юридичною особою не дотримано.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12.05.2015 року підпис в Додатковій угоді ймовірно виконано ОСОБА_3, що дає підстави суду поряд з іншими наведеними вище обставинами, а також враховуючи висновок цієї ж експертизи щодо договорів страхування сумніватись в обєктивності пояснень представника банку та вважати недоведеною обставину як підписання Додаткової угоди уповноваженою особою банку так і позичальником ОСОБА_3

Виходячи з цього, суд вважає підставними заявлені в зустрічному позові ОСОБА_3 позовні вимоги,щодо недійсності Додаткової угоди №1/1-1 від 30.08.2010 року до кредитного договору від 30.07.2007 року.

З аналогічних наведених вище підстав ст.ст.202,203,215 ЦК України, суд вважає недійсними і договір страхування майна ОСОБА_3 № VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року та договір особистого страхування ОСОБА_3 № VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року.

Так, судом встановлено, що вказані договори страхування були укладені 27.07.2007 року за заявами ОСОБА_3 від вказаної дати на виконання договору застави від 30.07.2007 року, який сторонами на той час не укладався, а було укладено договір Іпотеки 30.07.2007 року, тобто укладення кредитного договору та договору іпотеки було за часом пізніше як укладення договорів страхування на виконання цих договорів.

ОСОБА_3 заявлено вимоги про визнання недійсними договору страхування майна № VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року (далі Договір страхування майна) та договору особистого страхування № VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року (далі Договір особистого страхування).

Судом встановлено, що у ОСОБА_4 страхування майна та ОСОБА_4 особистого страхування від імені ОСОБА_3 поставлений підпис. У висновку призначеної у даній справі судово-почеркознавчої експертизи за № 235 від 12.05.2015 року зазначено, що підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на лицевій стороні та підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на зворотній стороні в договорі особистого страхування № VOKVLK00050372 від 27.07.2007, підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на лицевій стороні та підпис, розміщений в рядку «Страхувальник» на зворотній стороні в договорі страхування майна № VOKVGK00050371 від 27.07.2007, виконані не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3.

Банк не надав суду доказів на спростування висновків судово-почеркознавчої експертизи.

Крім того, експертне дослідження проведено на підставі наданих та завірених матеріалів кредитної справи ОСОБА_3, експериментальних зразків підпису та почерку ОСОБА_3, вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_3, оригіналів документів з вільними та умовно-вільними зразками підпису ОСОБА_3 та додаткових зразків підписів та транскрипції ОСОБА_3

Проаналізувавши висновок судово-почеркознавчої експертизи, суд вважає проведене дослідження повним, обєктивним та таким, що відповідає вимогам законодавства.

Згідно вимог ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом факт укладення договорів страхування заперечив, пояснивши, що про це ОСОБА_3 дізнався після витребуваної судом кредитної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 не підписував договір страхування майна № VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року та договір особистого страхування № VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року, не виявляв своєї волі на їх укладення, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом щодо визнання недійсними вказаних договорів є підставними та підлягають до задоволення.

Отже, сплачені ОСОБА_3 кредитні кошти в сумі 1606,76доларів США (відповідно до висновку економічної експертртизи), які в період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року ОСОБА_4 списував на оплату страхових платежів, повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за ОСОБА_4.

ІІІ. Щодо вимоги про недійсність п.7.1. кредитного договору.

За умовами п. 7.1. ОСОБА_4 зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 30.07.2007 року по 30.07.2037 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 35000 доларів США для придбання житла в м. Ковелі, а також у розмірі 10500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. ОСОБА_4, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору.

Щомісяця в період сплати (з «25» по «31» число кожного місяця) ОСОБА_3 повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 382,86 доларів США для погашення заборгованості за ОСОБА_4, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії (п. 7.1.).

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобовязаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (п. 7.1.).

Зі змісту кредитного договору вбачається, що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту.

За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Пунктом 6.2. спірного кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11. даного договору, банк зобовязаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Оскільки в данному випадку сплата винагороди за проведення додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови суперечать положенням частини пятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, при визначенні в п. 7.1. спірного кредитного договору обовязку позичальника сплачувати щомісячну винагороду у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту (70 доларів США) не було зазначено, за які саме послуги цю винагороду (комісію) встановлено. Отже, комісія сплачувалась за послуги, які супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України № 6-80 цс13 від 25.09.2013 року та № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року.

Враховуючи наведене, суд вважає вимогу ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 7.1. кредитного договору № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору, підставною та обґрунтованою.

Отже, сплачені ОСОБА_3 кредитні кошти, які в період з 30.07.2007 року по 27.08.2014 року ОСОБА_4 зараховував як винагороду за надання фінансового інструменту, повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за ОСОБА_4.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову банку до ОСОБА_3 суд враховує також наступні обставини і зокрема, висновками судово-економічної та додаткової судово-економічної експертиз, якими в категоричній форми встановлені наступні факти,які ніяким чином не спростовані позивачем.

Так, під час дослідження розрахунку заборгованості станом на 27.08.2014 року встановлено документально не обґрунтоване збільшення заборгованості за основним боргом.

У розрахунку заборгованості банком при нарахуванні відсотків застосовувались ставки не передбачені умовами кредитного договору (13.20%; 31.57 %; 30.57 % ), що свідчить про утримання з позивача додаткових відрахувань по процентах і збільшення фактичної вартості кредиту.

За результатами досліджених квитанцій позичальника на погашення заборгованості та виписки по рахунку встановлено затримку платежів (частини платежів).Встановлені також платежі в національній валюті в погашення пені за договором, однак вони не відображені в рахунку.

За період з 25.07.2008 року по 25.07.2014 року банком збільшена заборгованість за договором на суму 1606.76 доларів США, що документально підтверджено.

В результаті дослідження квитанцій на погашення заборгованості встановлено неодноразові затримки платежів,а також встановлені платежі які не відображені в рахунку банку.

З 30.07.2017 року по 25.08.2008 року банк щомісячно нараховує комісію в сумі 70 доларів США. Починаючи з 26.08.2008 року сума комісії змінюється та становить 70,09 доларів США. Зазначено також, що на протязі всього розрахунку у колонці «Загальна заборгованість по комісії» постійно залишається непогашена сума 70 доларів США та у підсумковій частині розрахунку зазначено заборгованість з комісії 70 доларів США.

Експертом зазначено також, що позивачем частину платежів виконано достроково та у розмірі, що перевищує встановлений у кредитному договорі -382,86 доларів США.

Зазначено також, що в межах наявних матеріалів реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору фактично складає 14.92% та є вищою від процентної ставки,передбаченої умовами договору - 10.08%. При цьому, абсолютне значення подорожчання кредиту у грошовому виразі на момент укладення кредитного договору від 30.07.2007 року, фактично складає 113312,43 доларів США.

Відповідно до умов договору позичальник повинен станом на 27.08.2014 року при щомісячному платежі 382,86 доларів США, сплатити 34159,86 доларів США, ним же було сплачено на вказану дату 37887,15 доларів США.

Відсутність заборгованості перед банком станом на 27.08.2014 року підтверджено також і відповідним розрахунком спеціаліста в якому зазначено, що як при відсотковій ставці 10.08% так і 12.70% заборгованість за кредитом відсутня.

Отже, враховуючи наведені обставини суд вважає обґрунтованим факт відсутності заборгованості перед банком станом на 27.08.2014 року, а тому в задоволені первісного позову слід відмовити.

Покликання представника позивача за первісним позовом в своїх запереченнях та поясненнях проте, що розрахунок банку про існуючу заборгованість ОСОБА_3 є вірним та відповідає умовам договору, висновки судово - економічних експертиз є неповними та необгрутованими, наведений в них розрахунок невірний,суд до уваги не приймає з підстав викладених вище.

Заява представника Банку про застосування до вимог зустрічного позову ОСОБА_3 наслідків пропуску строків позовної давності та відмову у позові з цих підстав задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як пояснив представник ОСОБА_3 ОСОБА_2, укладаючи 30.07.2007 року кредитний договір, його довіритель розраховував на добросовісну поведінку Банку, не передбачав і не міг передбачити приховування реальної процентної ставки за кредитом, жодного разу не отримував з Банку будь-яких повідомлень про зміну процентної ставки, не знав про існування у відповідній кредитній справі договору страхування майна та договору особистого страхування,а також додаткової угоди, які ніколи не підписував, а тому дізнався про порушення свого права лише після звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Банком не надано суду доказів протилежного, тому керуючись принципом змагальності сторін, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання недійсними договорів страхування та додаткової угоди в межах загального строку позовної давності.

З врахуванням викладеного та зважаючи на вимоги первісного та зустрічного позовів, суд приходить до висновку, що у позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, слід відмовити повністю.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання окремих положень кредитного договору недійсними та визнання недійсними договорів страхування, додаткової угоди до кредитного договору недійсною задовольнити повністю, визнати недійсним договір страхування майна ОСОБА_3 № VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року; визнати недійсним договір особистого страхування ОСОБА_3 № VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року; визнати недійсним п. 7.1. кредитного договору № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору; визнати недійсною Додаткову угоду №1/1-1 від 30 серпня 2010 року до кредитного договору № VOKVGK00001549 від 30 липня 2007 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, в тому числі за проведення судових експертиз.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні якої позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Судові витрати, понесені Банком залишаються за ним у звязку з відмовою у задоволенні його позову.

Позивач ОСОБА_3 був звільнений від сплати судового збору за позовом про захист прав споживачів на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

На час звернення до суду ст. 4 Закону України «Про судовий збір» була визначена ставка судового збору за позовною вимогою майнового характеру - 1 % ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 243,60 грн., за позовною вимогою немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 243,60 грн.

В той же час, з Банку на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути судові витрати, понесені ОСОБА_3 на оплату судово-почеркознавчої експертизи, судово-економічної експертизи та додаткової судово-економічної експертизи і це становить 12804,48 грн (900,48 + 7500,00 + 4404,00).

Позов ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання недісними договорів страхування задоволено повністю, тому з Банку в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 730,80 грн (243,60 x 3).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 61, 88,209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ч. 1 ст.203, ч. 1 ст. 215, 258, 261, 267, 526, 530 ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ч. 4 ст. 11, ст18. Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла станом на 30.07.2007 року, суд,

в и р і ш и в :

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договоромвідмовити повністю.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання окремих положень кредитного договору недійсними та визнання недійсними договорів страхування, додаткової угоди до кредитного договору недійсною задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір страхування майна ОСОБА_3 № VOKVGK00050371 від 27.07.2007 року.

Визнати недійсним договір особистого страхування ОСОБА_3 № VOKVLK00050372 від 27.07.2007 року.

Визнати недійсним п. 7.1. кредитного договору № VOKVGK00001549 від 30.07.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору.

Визнати недійсною Додаткову угоду №1/1-1 від 30 серпня 2010 року до кредитного договору № VOKVGK00001549 від 30 липня 2007 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 730,80 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 12804,48 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: В.О.Лесик