Провадження № 2/554/495/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2017 року

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі : головуючого судді Кулешової Л.В.

при секретарі судового засідання Ткаченко А.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В :

22 грудня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 05 серпня 2014 року за усним договором позики передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3700 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 грудня 2016 року становить 97788,65 грн. При фактичному отриманні грошових коштів у вказаному розмірі відповідачем 05 серпня 2014 була написана розписка. Вказана розписка не містить кінцевої дати повернення, при цьому вісі кошти відповідач зобовязалася повернути за його першою вимогою. Протягом 2014 -2015 років він предявляв відповідачу вимоги щодо повернення коштів, на що відповідач не відреагувала та кошти не повернула. 28 березня 2016 року на адресу відповідача ним була направлена вимога щодо повернення боргу, після чого відповідач почала уникати від зустрічей та зазначати про відсутність будь-яких боргових зобовязань. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 3700 доларів США, що еквівалентно 97788,65 грн. за курсом НБУ та понесені ним судові витрати.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити.

Відповідач позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що вона дійсно брала у позивач у борг грошові кошти у сумі 3700 доларів США, які повністю йому повернула. Позивач відмовлявся давати їй розписки про повернення боргу, а тому вона не має письмових доказів щодо повернення боргу. Разом з тим, вона звернулася до правоохоронних органів щодо вчинення відносно неї кримінального правопорушення позивачем.

Представник відповідача з позовом не погодився, просив відмовити у задоволенні позову. Надав суду пояснення про те, що відповідач повністю повернула позивачу грошові кошти, що підтверджують свідки. Крім того, розписка не містить строку повернення боргу, а тому відповідно до постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 позов не може бути задоволений.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ч.2 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року №6-63цс13 договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Як убачаться з розписки від 05 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_2 взяла у борг у позивача ОСОБА_1 3700 доларів США ( а.с.5).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зі змісту розписки від 05 серпня 2014 року убачається, що строк настання виконання зобов'язання сторонами не обумовлений.

Оскільки сторони не погодили в договорі строк повернення позики, такий строк визначається протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги (ст. 1049 ЦК України).

Згідно з претензією ОСОБА_3 направив відповідачу ОСОБА_2 претензію, в якій зазначив, що відповідач відповідно до розписки від 05 серпня 2014 року взяла у нього в борг 3700 грн., які станом на 28 березня 2016 року не повернула, а тому він вимагає повернути йому суму боргу ( а.с.11).

Зазначена претензія від 28 березня 2016 року цього ж дня була направлена відповідачу рекомендованим листом та відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачем лист був отриманий 29 березня 2016 року ( а.с.12).

Таким чином, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів, рахуючи з 29 березня 2016 року.

Оскільки відповідач в добровільному порядку борг за договором позики не повернула, а тому суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 3700 доларів США, що еквівалентно 97788,65 грн.

У заперечення проти позову представник відповідача посилається на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Разом з тим, у зазначеній представником відповідача постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року Верховний Суд України посилався на те, що суди не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про укладення договору позики та у справі, яка переглядається, судами неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики.

Із розписки відповідача ОСОБА_2 від 05 серпня 2014 року убачається, що вона взяла грошові кошти саме у борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми.

У заперечення проти позову відповідач та представник відповідача посилалися на показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили факт передачі відповідачем грошових коштів позивачу у рахунок повернення боргу.

Так, свідок ОСОБА_4 показала, що вона працювала з відповідачем та відповідач з вересня 2014 року давала позивачу гроші у сумі 2000-3000 грн. Це тривало протягом 2-3 місяців, після чого позивач перестав приходити. Відповідач казала, що вона віддає борг. Позивач відвідував два чи три рази.

Свідок ОСОБА_5 показала, що відповідач брала у позивач гроші у борг у гривнях. У серпні, липні та вересні відповідач передавала по 200 доларів та у її присутності віддала і 20000 грн.

Свідок ОСОБА_6 показала, що у серпні 2014 року відповідач просила позичити їй гроші для повернення боргу. Вона позичила їй 20000 грн., які привезла особисто в магазин, де працювала відповідач. Відповідач зателефонувала позивачу. Через 30 хвилин він приїхав. Відповідач взяла гроші та вийшла з магазину, які віддала позивачу. Проте при передачі грошей вона не була присутня.

Разом з тим, показання свідків про повернення боргу суд не може покласти в основу рішення, так як відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідної розписки про повернення позивачу грошових коштів відповідач суду не надала.

Крім того, Верховний Суд України в постанові від 25 квітня 2012 року в справі №6-24цс12 висловив правову позицію, що наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку, а наявність у кредитора оригінала розписки підтверджує наявність невиконаного зобов`язання.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 3700 доларів США, що еквівалентно 97788,65 грн.

Згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 977,89 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10,11, 60, 88,209,212-215, 218ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 97788,63 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 977,89 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання протягом 10 днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.В.Кулешова