АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3740/17 Головуючий 1-ї інстанції - Сугачова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П.,

Піддубного Р.М.

секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 7 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про скасування розпорядження відділу приватизації житлового фонду, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування розпорядження відділу приватизації житлового фонду, зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що у 2007 приймав участь у процесі приватизації спірної квартири, але вона не відбулась тому, що колишня дружина ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_4 сплатили свої платіжні доручення, а він не мав змоги сплатити, чим пропустив строк сплати суми житлового чеку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, на теперішній час у квартирі прописані позивач та ОСОБА_3, тому спірна квартира повинна бути передана у їх загальну часткову власність.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 7 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою і просив рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що ОСОБА_4 сплатила житловий чек, але приватизація не завершилась на момент її смерті. Він взагалі не сплатив житловий чек, тому суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішенняпро відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу щодо неправомірності дій відповідача, тому у суду відсутні правові підстави для скасування розпорядження відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради № 2007 від 27.01.2007, визнання приватизації такою, що не відбулася, відповідно зобов'язавши відповідача вчинити певні дії.

З таким висновкому суду, судова колегія погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 зі складом сім'ї: чоловіком ОСОБА_2 та матір"ю ОСОБА_4 видано ордер від 05.08.1992 на право зайняття житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. У спірній квартирі зареєстровані позивач та ОСОБА_3 (а.с.11,14).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. за № 2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадянин України.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються на підставі заяви громадянина.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформлення документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію (п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян).

У довідці, отриманій згідно п.п. 20, 21 вказаного вище Положення, зазначаються члени сім'ї наймача, які зареєстровані та проживають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Заяву на приватизацію житла підписують особи, які зазначені у вказаній вище довідці. У свідоцтві про право власності на житло такі особи зазначаються власниками нерухомого майна.

Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 розпорядженням відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації № 2007 від 27.01.2007 передана у спільну часткову власність ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/3 частини кожному і 01.03.2007 погашені частини житлових чеків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Всі ці дії проведені за життя ОСОБА_4 (а.с.16,22-24).

05.01.2016 року позивачу видано нове платіжне доручення, згідно з яким після отримання та сплати суми житлового чеку, останній буде мати змогу стати власником 1/3 частини спірної квартири на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси.

Судами першої і другої інстанції було створено рівні умови для сторін щодо надання доказів своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Позивач будь яких доказів, які б спростовували висновки суду і свідчили про порушення його прав відповідачем - суду не надав.

Суд апеляційної інстанції виходячи з необхідності достатності і взаємного зв»язку доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому їх дослідженні вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 7 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

Р.М. Піддубний