Справа № 343/781/17
Провадження № 22-ц/779/1381/2017
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 11 липня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він позичив ОСОБА_3 6000,00 грн. до 01.12.2016 року, на підтвердження чого була надана розписка.

У вказаний термін відповідач позичені кошти не повернув.

Тому, згідно чинного законодавства, просив стягнути з відповідача 6000,00 грн. основного боргу, 276,16 грн. процентів за користування коштами, 234,00 грн. інфляційних втрат та 59,18 грн. 3% річних.

Рішенням Долинського районного суду від 11 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1500,00 грн. понесених судових витрат за надані послуги з правової допомоги згідно квитанції.

ОСОБА_2 на дане рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, суд необґрунтовано послався на те, що з долученої до матеріалів справи розписки не вбачається жодних обовязків, які походять саме з грошових зобовязань.

Зазначає, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На думку апелянта, незазначення у розписці про те, що грошові кошти були взяті у борг не може свідчити про відсутність зобовязань з повернення коштів.

На підставі наведеного, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача.

В судове засідання апелянт не зявився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином.

Відповідач та його представник апеляційну скаргу не визнали, просили суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що останнім не доведено належними та допустимими доказами укладення договору позики з відповідачем та передачі грошової суми.

З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом, відповідач ОСОБА_3 написав розписку наступного змісту: «… отримав від ОСОБА_2 Зобов'язуюсь повернути 6000 грн. до 01.12.2016 року» (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Згідно положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України, висловленому 18.01.2017 року по справі №6-2789цс16, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Разом з тим, зі змісту наданої суду розписки не вбачається, що позивач позичав відповідачу грошові кошти, а також не зазначено дату такої угоди.

В суді першої та апеляційної інстанцій відповідач не заперечував факт написання ним розписки позивачу, однак, зазначив, що така була написана, виходячи з трудових відносин з ОСОБА_2

На підтвердження своїх доводів заявник надав копії трудової книжки, індивідуальних відомостей про застраховану особу, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з яких вбачається, що останній з 02.03.2016 року по 21.06.2016 року працював водієм вантажного автомобіля у ТзОВ «Інтернаціональна транспортна експедиційна компанія», керівником якої є ОСОБА_2 (а.с. 26-30).

Дослідження та оцінка зазначених доказів дають підстави вважати, що між сторонами не виникли відносини, які випливають із договору позики. Розписка була виконана відповідачем не для підтвердження існування договору позики, який відноситься до реального грошового зобов'язання, а як гарантія виконання ним обовязків, які випливали з трудових відносин з позивачем.

Крім того, в матеріалах справи міститься тільки копія розписки, її оригінал ні в судове засідання суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивач не представив, а тому немає достатніх підстав стверджувати про наявність оригіналу даної боргової розписки у позикодавця.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів вважає, що встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. А тому правові підстави для скасування оскаржуваного рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Василишин Л.В.

ОСОБА_4