Справа № 161/3711/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/1082/17 Категорія: 27 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

з участю секретаря Вергуна Т.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року постановлено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOZ0GA від 20 лютого 2008 року в розмірі 60029,02 дол. США, що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ (станом на 12 червня 2017 року) 1567958 грн., з яких заборгованість за кредитом 41237,16 дол. США, що за курсом НБУ становить 1077114,62 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 10197,97 дол. США, що за курсом НБУ становить 266370,98 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 370,60 дол. США, що за курсом НБУ становить 9680,07 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 5356,35 дол. США, що за курсом НБУ становить 139907,86 грн., штраф (фіксована частина) 8,84 дол. США, що за курсом НБУ становить 230,90 грн., штраф (процентна ставка) 2858,10 дол. США, що за курсом НБУ становить 74653,57 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 3654 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, зустрічний позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з підстав в ній зазначених.

Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала.

Відповідач ОСОБА_3, представники третіх осіб за первісним позовом, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Національного банку України, Державної фіскальної служби України та третя особа за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 не виконує належним чином своїх договірних зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 24 лютого 2015 року. В задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції відмовив у звязку з безпідставністю.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VOZ0GА, відповідно до умов якого останній надано кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 20 лютого 2008 року по 20 лютого 2028 року включно у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 57071,44 дол. США на наступні цілі: на споживчі потреби для покращення житлових умов у розмірі 47000 дол. США, а також у розмірі 10071,44 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Відповідно до п. 8.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми просроченої заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні.

Згідно п.п. 5.4, 5.5 кредитного договору нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязань здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобовязання повинне бути виконане позичальником. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (т. 1 а.с. 10-12).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 21 лютого 2008 року укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за № 858, за яким в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Гетьмана Мазепи, 8/13 в м. Луцьку Волинської області та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 30 травня 2005 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1834 (т. 1 а.с. 177-179).

Позичальник ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором не виконала належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 24 лютого 2015 року становила, зокрема: заборгованість за кредитом 41237,16 дол. США, заборгованість за нарахованими процентами 10197,97 дол. США, заборгованість по комісії 370,60 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 5356,35 дол. США, штраф (фіксована частина) 8,84 дол. США, штраф (процентна складова) 2858,10 дол. США (т. 1 а.с. 4-8).

Виходячи з офіційного курсу Національного банку України станом на 24 лютого 2015 року розмір заборгованості в гривневому еквіваленті становив (60029,02 х 28,29) 1698221 грн. (т. 1 а.с. 9).

Як встановлено ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобовязання , сплата неустойки.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачено ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

ОСОБА_6 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідного до правового висновку Верховного Суду України, який в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права, викладеного у постанові від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1672цс16, сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в порушення вищезазначених правових норм та умов кредитного договору ОСОБА_3 не виконала свої зобовязання перед банком за кредитним договором, а тому порушені права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення заборгованості з відповідача в користь позивача.

Крім того, суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, визначив розмір заборгованості в національній валюті виходячи із офіційного курсу Національного банку України станом на день постановлення рішення 12 червня 2017 року. При цьому, сума заборгованості по пені, яка підлягає стягненню, також визначена у національній валюті України 139907,86 грн.

На спростування вказаного розміру заборгованості відповідач не подала належних та допустимих доказів, заяву про призначення судово-економічної експертизи суду не подавала, хоча таке право було розяснено представнику відповідача в суді апеляційної інстанції.

Заявлений відповідачем зустрічний позов є безпідставним виходячи із наступного.

Як передбачено ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсними.

Поняття «несправедливі умови договору» визначено у ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року в справі № 6-3020цс15.

Як передбачено ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції повно дослідив надані відповідачем докази та дав їм вірну правову оцінку.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 20 лютого 2008 року та підписаний сторонами, а отже відповідач погодилася із всіма істотними умовами даного договору, підписавши їх, та тривалий час їх виконувала.

Покликаючись на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач вказала, що банк веде нечесну підприємницьку діяльність. Зазначає, що кредитний договір був укладений на умовах, що обмежують права споживача.

Однак відповідач підписуючи кредитний договір погодилася із зазначеними у ньому умовами.

Всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що умови оспорюваного договору є несправедливими, його укладено внаслідок введення позичальника в оману, або кредитодавець проводив нечесну підприємницьку практику.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 зазначає, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 під час укладення кредитного договору № VOZ0GА від 20 лютого 2008 року, банк приховав від позичальника повну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, реальної відсоткової ставки, у звязку з чим просить визнати вищевказаний договір недійсним.

Проте законодавством не передбачено такої підстави для визнання договору недійсним. У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону (у споживача виникає право на розірвання договору, відшкодування завданих йому збитків, на субєкта господарювання можуть накладатися фінансові санкції).

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач покликається на висновок судової експертизи № 2851 від 9 грудня 2016 року, проведеної Волинським НДЕКЦ, яким встановлено, що підпис в графі «Позичальник» додатку № 1 до кредитного договору № VOZ0GА від 20 лютого 2008 року Загальна вартість кредиту (перший примірник); підпис в графі «Позичальник» додатку № 1 до кредитного договору № VOZ0GА від 20 лютого 2008 року Загальна вартість кредиту (другий примірник); підпис в графі «Позичальник» та підпис в графі «Один з оригіналів даного Договору мною отримано особисто____ (підпис)» в додатку № 2 до кредитного договору № VOZ0GА від 20 лютого 2008 року Графік погашення кредиту виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (т. 2 а.с. 15-22). Проте непідписання позичальником додатків до договору не свідчить про недійсність самого договору, у якому чітко викладено усі істотні умови укладеного між сторонами правочину, зокрема розмір кредиту, строк користування кредитними коштами, цільове призначення наданого кредиту, розмір відсотків та інших обовязкових платежів, сума щомісячного платежу, умови відповідальності на невиконання умов договору.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про незаконність стягнення винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, відповідач не зазначає норм чинного законодавства, яким може суперечити відповідне положення кредитного договору щодо встановлення платежу за дії, які банк вчиняє на користь позичальника.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено, що положення кредитного договору містять умови, які викладені з порушенням засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, а підстави, на які покликається ОСОБА_3 у зустрічному позові та в апеляційній скарзі не є тими доказами, на підставі яких можна визнати кредитний договір та договір іпотеки недійсними і стягнути зазначені у зустрічній позовній заяві грошові кошти, які визначені відповідачем як переплата за кредитним договором.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року в даній цивільній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді