_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8716/17
Провадження № 2/520/8403/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким: усунути перешкоди ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у користуванні квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Судові витрати стягнути з відповідачів.

Свої вимоги мотивує тим, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є власником квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , а боржник ОСОБА_7 втратила право користування житлом, та була знята з реєстрації місця проживання, проте, на сьогоднішній день вона продовжує проживати разом зі своїми родичами ОСОБА_8, ОСОБА_2, неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спірній квартирі.

Позивач вважає, що відповідачі не є власниками житла, а від так підлягають виселенню і зняттю з реєстраційного обліку у звязку з тим, що незаконно займають квартиру, вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника ОСОБА_9, в якій позов підтримує та просить провести розгляд справи у його відсутність.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надійшло.

При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.

Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним Договором № 1317/3-06 від 05.06.2006 року, укладеним між ПАТ АБ «ПОРТО - ФРАНКО» та ОСОБА_4, в іпотеку Банку було передано квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1, про що свідчить Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № У-356.

27.02.2017 року між ПАТ АБ «ПОРТО - ФРАНКО» та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» було укладено Договір про відступлення права вимоги №22, відповідно до якого Банк відступив новому Іпотекодержателю всі права вимоги за Кредитним Договором №1317/3-06 від 05.06.2006 року, разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями та викладеними у новій редакції, що є його невід'ємною частиною, укладений між Банком та Боржником/ОСОБА_11.

За цим Договором позивач як новий Іпотекодержатель набув право замість первісного Іпотекодержателя (Банку) одержати переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_11 в порядку, визначеному Договором Іпотеки та Законом України «Про іпотеку», задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, тощо), які випливають з умов Кредитного договору та/або Договору Іпотеки, за рахунок нерухомого майна, яке передано в іпотеку, а саме: трьохкімнатної квартири, загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

У зв'язку з невиконанням вимоги щодо дострокового погашення заборгованості, серія та номер: 0603/05 від 06.03.2017 року, ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» звернув стягнення на заставне майно та став власником вищевказаної квартири, що підтверджується Витяглм з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2017 року.

В свою чергу, ОСОБА_4 втратила право на користування житлом, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та згідно з довідкою від 06.07.2017 року була знята з реєстрації місця проживання.

Проте, як вбчається з довідки № 1777 від 22.06.2017 року, у спірній нерухомості проживають та зареєстровані окрім ОСОБА_4 ще й ОСОБА_3 (1979 р.н.), ОСОБА_2 (1955 р.н.) та неповнолітні (малолітні) діти: ОСОБА_5 (2002 р.н.), ОСОБА_6 (2010 р.н.).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно із ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку), квартиру, користуються ким (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові №6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.ЗЗ своєї Постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16 січня 2012 року у справі №6- 57пс11 зазначив наступне. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах ВСУ від 30.06.2015 року (справа №21-1438а15), 01.03.2016 року (справа №825/1335/13-а), а відповідно до ч. 1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що жодних правових підстав для проживання та реєстрації у трьохкімнатній квартирі, загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та неповнолітніх (малолітніх) дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6 - немає, а відповідачі створюють перешкоди у здійснені права власності позивача, який не може вільно користуватись квартирою та розпоряджатися нею на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Оцінивши в сукупності всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що арешт майна був заходом виконання рішень суду, виконання якого закінчено, однак державним виконавцем не вчинено дій щодо скасування даних заходів, що обмежує права позивача як власника даного майна на володіння, користування та розпорядження ним, суд вважає правильним здійснити захист прав позивача як власника майна шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 1600 гривень.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України).

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України (у редакції 2003 року), ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215,224, 226, 228 ЦПК України , суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у користуванні квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії даного рішення.

Суддя Куриленко О. М.