Справа № 158/600/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/1250/17 Категорія: 47 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Жидичинської сільської ради, ОСОБА_6 про визнання протиправними та скасування рішень сільської ради, скасування запису про право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5, яка подана від його імені представником ОСОБА_1, на рішення Ківерцівського районного суду від 01 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ківерцівського районного суду від 01.08.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що рішенням Жидичинської сільської ради № 21/7 від 27.11.2012 року «Про надання дозволу на складання технічної документації» позивачу ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яка знаходиться в садівничому товаристві (далі - СТ) «Озерце» площею 0,03 га (а.с.6, 8-9, т.1).

Згідно із довідкою СТ «Озерце» від 25.05.2012 року позивач ОСОБА_5 є членом СТ «Озерце» та користується земельною ділянкою площею 0,03 га, яка була дана йому в користування в 1991 році, що також стверджується членським квитком садівника масиву «Озерце», виданого 16.02.2009 року (а.с.13, 16, т.1).

Судом також встановлено, що рішенням Жидичинської сільської ради № 5/50 від 21.04.2016 року «Про внесення змін в додаток до рішення Жидичинської сільської ради від 27.11.2012 року № 21/7 «Про надання дозволу на складання технічної документації» внесено зміни у вказаний додаток та вилучено запис щодо позивача ОСОБА_5 (а.с.18, т.1). Підставою для цього стала заява голови правління СТ «Озерце» ОСОБА_4 зі змісту якої вбачається, що позивач ОСОБА_5 не є членом товариства і згідно із реєстраційними документами не був ним раніше (а.с.17, т.1).

Постановою Ківерцівського районного суду від 30.01.2017 року зазначене рішення Жидичинської сільської ради № 5/50 від 21.04.2016 року визнано протиправним та скасовано (а.с.20-21, т.1).

Рішенням Жидичинської сільської ради № 4/50 від 10.03.2016 року «Про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки в садівничому товаристві «Озерце» гр. ОСОБА_6.» відповідачу ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку технічної документації на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки орієнтовною площею 0,0600 га у власність для ведення індивідуального садівництва в межах с. Кульчин в СТ «Озерце» Ківерцівського району Волинської області (а.с.22, т.1).

Наступним рішенням цієї ж ради № 10/12 від 29.09.2016 року затверджено технічну документацію та передано спірну земельну ділянку площею 0,0500 га у приватну власність ОСОБА_6 (а.с.23, т.1). Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку право власності за ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку зареєстроване у встановленому законом порядку 11.10.2016 року за № 16951681 (а.с.24, т.1)

Згідно з ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-319цс15 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Місцевим судом з наданих СТ «Озерце» відомостей за період 2005-2017 років встановлено, що позивачем ОСОБА_5 за вказаний період членські внески не сплачувались (а.с.120-125, 129-136, т.1), хоча такий обов'язок члена товариства встановлений п. 6.2 Статуту вказаного садівничого товариства яким визначено, що вступ до товариства здійснюється на підставі поданої заяви до правління товариства, член товариства сплачує вступний і членський внески в порядку, визначеному у розділі 7 цього статуту (а.с.137-152, т.1). Заяви про вступ до товариства і рішення його правління про прийняття в члени товариства, як це передбачено вказаним пунктом Статуту, позивачем не надано. Наявний в матеріалах справи членський квиток без вказівки номера виділеної земельної ділянки, який є обов'язковим реквізитом цього квитка, і видана на його підставі довідка (а.с.13, т.1) за відсутності згаданих документів (заяви і рішення правління) не можуть підтверджувати факт членства в товаристві та його права на спірну земельну ділянку.

З огляду на це, місцевим судом не були взяті до уваги посилання позивача на те, що ним було втрачено попередній членський квиток, у якому були наявні відмітки про сплату членських внесків, оскільки дана обставина жодними доказами підтверджена не була. З наявних у справі документів - відомостей про сплату членських внесків (а.с.120-125, 129-136, т.1) також не встановлено, що позивач був членом садівничого товариства та взагалі користувався спірною земельною ділянкою. Позивачем не було надано будь-яких доказів щодо прийняття його у члени садівничого товариства та виділення йому земельної ділянки розміром 0,03 га, тоді як відповідачу ОСОБА_6 спірну земельну ділянку було виділено рішенням засідання правління СТ «Озерце» від 07.09.2015 року (а.с.119, т.1).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що наявність записів на розмір садової ділянки 0,09 га (тобто у більшому, ніж є фактично розмірі) та про сплату членських внесків у членському квитку садівника ОСОБА_7 - сином позивача, не є доказом, який підтверджує користування спірною земельною ділянкою саме позивачем ОСОБА_5

Крім того, факт придбання позивачем спірної земельної ділянки у громадянина ОСОБА_8, яким йому, за твердженням позивача, було передано членський квиток і відповідно до якого він сплачував членські внески, не знайшов свого підтвердження під час розгляду даної справи ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. Навпаки, цими поясненнями позивач підтверджує, що він у встановленому пунктом 6.2 Статуту товариства не приймався в члени товариства, а відтак і не міг набути права на спірну земельну ділянку.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна та зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків.

Позивачем ОСОБА_5, як це передбачено наведеними нормами процесуального права, не доведено, що внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування згаданих рішень про надання дозволу ОСОБА_6 на приватизацію спірної земельної ділянки, затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, були порушені його права як землекористувача, як і не доведено ті обставини, що його було прийнято у члени садового товариства з виділенням йому земельної ділянки розміром 0,03 га, сплату відповідних членських внесків та факт користування вказаною земельною ділянкою.

Можливі порушення з боку названого садівничого товариства порядку прийняття в його члени ОСОБА_6 не є предметом доказування в розглядуваній справі і не можуть бути підставою для задоволення вимог позивача, оскільки для цього необхідно довести порушення прав останнього на спірну ділянку, чого в даному випадку судом не було встановлено.

З огляду на встановлені у справі обставини, висновок суду про відсутність підстав для визнання цих рішень протиправними та їх скасування, а також скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку, є правильним.

На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову в даній справі відповідає вимогам закону та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5, яка подана від його імені представником ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду від 01 серпня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: