Справа № 369/3190/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/3008/17 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 29.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Київоблгаз» про встановлення земельного сервітуту,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту.

Заявлений позов мотивувала тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 грудня 2011 року визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на кожним право власності на ? житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Проведено поділ будинку, згідно з яким ОСОБА_4 виділено в будинку житлову кімнату 1-5 пл. 8,3 кв.м., 1-6 пл. 23 кв.м., господарські будівлі і споруди: сарай «В» пл. 30,5 кв.м., гараж «В» пл. 30,5 кв.м., сарай-прибудова «Д» пл. 9,6 кв.м. та частина огорожі. ОСОБА_3 виділено в будинку коридор 1-2 пл. 4,8 кв.м., кладову 1-3 пл. 4,6 кв.м., кухню 1-4 пл. 8,4 кв.м., житлову кімнату 1-7 пл. 14,8 кв.м., господарські будівлі і споруди: погріб «А» пл. 5,5 кв.м., ганок пл. 3,3 кв.м., сарай «Б» пл. 69,8 кв.м., вбиральню «Г» пл. 1,1 кв.м., частину огорожі та свердловину. За договором дарування від 28 березня 2013 року ОСОБА_5 подарував їй ? частину будинку за даною адресою, в тому числі сарай пл. 30,5 кв.м., гараж пл. 30,5 кв.м., обидві будівлі являють собою цілісну споруду пл. 7,64 м. х 12,4 м., розташовані на земельній ділянці відповідача. З моменту набуття права власності на ці споруди її сином ОСОБА_4 та нею, вони позбавлені можливості користуватися належним їм майном, оскільки ОСОБА_3 чинить перешкоди у здійсненні права власності, а тому вона вважає, що належним способом захисту права власності є встановлення земельного сервітуту на право користування земельною ділянкою.

Крім того, рішенням суду від 28 грудня 2011 року розподіл будинку між сторонами передбачає забезпечення ізольованих квартир інженерним устаткуванням, автономною системою газопостачання, опалення, водопостачання тощо. У зв'язку з цим виникає необхідність у проведенні газопостачання від існуючого газового вводу, що знаходиться на земельній ділянці відповідача, до межі належної їй земельної ділянки для прокладення підземної частини газопроводу пл. 4,0 кв.м. Отже, суд також має встановити земельний сервітут на право підведення газопостачання.

Уточнивши позовні вимоги в березні 2017 року, просила згідно варіанту 1-1 експертного висновку встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право користування земельною ділянкою ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 для надання можливості користування та обслуговування належними їй господарськими спорудами: сараєм-гаражем «В» та прибудовою «Д»; встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право прокладення та експлуатації підземного газопостачання від існуючого газового вводу, розташованого на земельній ділянці ОСОБА_3 до належної їй частини будинку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд, пославшись, що в матеріалах справи відсутні докази щодо встановлення саме безоплатного земельного сервітуту, а також того, що ОСОБА_4 не виконане рішення суду щодо виплати відповідачеві грошової компенсації, з цих підстав відмовив в задоволенні позову, проігнорувавши пояснення ОСОБА_2, що причиною несплати нею ОСОБА_3 грошової компенсації є його протиправні дії щодо демонтажу металевих сходів на другий поверх господарської будівлі, чим завдано їй значних матеріальних збитків. У суду були всі підстави для встановлення земельного сервітуту для обслуговування господарських будівель та споруд, оскільки всі інші надані експертом варіанти поєднують у собі два сервітути для обслуговування господарських будівель та споруд, а також підключення газопостачання від газопроводу - вводу, розташованого на земельній ділянці відповідача. Відхиливши запропонований експертом варіант 1/1, який, як визначено експертом, є технічно можливий, але не враховує норми, передбачені нормативно-правовими актами в галузі будівництва, суд не звернув уваги на те, що експерт не вказав конкретно, які норми при цьому порушуються. Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик експерта для надання пояснень щодо свого висновку, який носить неясний, неповний та неконкретний характер. Крім того, суд послався на можливість встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці по АДРЕСА_2, тобто можливість задовольнити свої потреби іншим способом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову про встановлення земельного сервітуту, суд першої інстанції виходив із того, що позивач просила встановити сервітут за варіантом 1/1 висновку експерта, однак сервітут встановлюється з найменшим обтяженням саме для власника земельної ділянки, а варіант 1/1 є лише технічно можливим та не враховує норми, передбачені нормативно-правовими актами в галузі містобудування та ст. 98 ЗК України, яка передбачає, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Також суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не надано доказів неможливості прокладення газопроводу іншим способом, як через земельну ділянку ОСОБА_3, тобто що позивач не має можливості захистити своє порушене право та задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, як встановлення права земельного сервітуту, також відсутні докази необхідності встановлення саме безоплатного сервітуту. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у разі встановлення сервітуту на користування сараєм-гаражем та прокладення газопостачання через земельну ділянку відповідача в останнього власність буде обтяжена двома сервітутами, що суперечить принципам ст. 98 ЗК України щодо найменшого обтяження.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ частки житлового будинку та господарських споруд визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за кожним право власності на ? частину житлового будинку та надвірних будівель і споруд по АДРЕСА_1, проведено поділ вказаного житлового будинку між його співвласниками, виділено ОСОБА_4 в будинку житлову кімнату 1-5 пл. 8,3 кв.м. вартістю 8047 грн., житлову кімнату 1-6 пл. 23,8 кв.м. вартістю 23076 грн., з надвірних будівель і споруд: сарай «В» пл. 30,5 кв.м. вартістю 15874 грн., гараж «В» пл. 30,5 кв.м. вартістю 22388 грн., сарай-прибудова «Д» («в») пл. 9,6 кв.м. вартістю 7454 грн., огорожа № 2 вартістю 1491 грн., ? огорожі № 4 вартістю 932 грн., ? огорожі № 6 вартістю 1431 грн. Виділено ОСОБА_3 в будинку коридор 1-1 пл. 10,2 кв.м. вартістю 7446 грн., коридор 1-2 пл. 4,8 кв.м. вартістю 3505 грн., кладова 1-3 пл. 4,6 кв.м. вартістю 3358 грн., кухня 1-4 пл. 8,4 кв.м. вартістю 6132 грн., житлова кімната 1-7 пл. 14,8 кв.м., вартістю 14350 грн., з надвірних будівель і споруд: погріб під «а» пл. 5,5 кв.м. вартістю 1946 грн., ганок пл. 3,3 кв.м. вартістю 876 грн., сарай «Б» пл. 69,8 кв.м. вартістю 10056 грн., вбиральня «Г» пл. 1,1 кв.м. вартістю 1635 грн., ворота № 1 вартістю 440 грн., огорожа № 3 вартістю 1627 грн., ? огорожі № 4 вартістю 932 грн., замощення № 5 вартістю 2710 грн., ? огорожі № 6 вартістю 1431 грн., свердловина «І» вартістю 4453 грн. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 9898 грн. різниці в ідеальних частках.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки пл. 0,0802 га. по АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 22 вересня 2000 року.

ОСОБА_2 є власником власником земельної ділянки пл. 0,0822 га. по АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 16 грудня 2004 року.

28 березня 2013 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 ? частину будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1, вказаний житловий будинок під літерою «А» цегляний, загальною площею 74,9 кв.м., прибудова а1, погріб під будівлею під а1, сарай Б, сарай В, гараж над В, вбиральня Г, прибудова в, ворота № 1, огорожа № 2, 3, 4, 6, доріжка № 5, свердловина І, розташовані на земельній ділянці.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 20 січня 2017 року, встановлено технічно можливий варіант встановлення земельного сервітуту на право користування земельною ділянкою ОСОБА_3 щодо надання ОСОБА_2 можливості користуватися сараєм-гаражем пл. 7,64 х 12,41 м., при цьому площа сервітуту становитиме 102,7 кв.м., цей варіант є лише технічно можливим та не враховує норми, передбачені нормативно-правовими актами в галузі містобудування та ст. 98 ЗК України, яка передбачає, що сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

З приводу встановлення сервітуту на прокладення газопостачання експертом зроблено висновок про можливість надання ймовірного варіанту сервітуту на право проведення газопостачання шляхом прокладання та експлуатації підземного газопроводу від існуючого газового вводу на земельній ділянці ОСОБА_3 площею приблизно 30 кв.м., а не 4 кв.м., як зазначено в ухвалі суду. В даному варіанті земельний сервітут, скоріш за все, пройде посередині земельної ділянки, що розділить земельну ділянку на дві частини, а також встановлення земельного сервітуту таким чином обтяжить земельну ділянку ОСОБА_3 двома сервітутами, що є обтяжливим і нераціональним.

При уточненні позовних вимог ОСОБА_2 вважала, що єдино можливим та оптимальним є варіант встановлення земельного сервітуту для користування та обслуговування сараю-гаражу «В» з прибудовою «Д» та підключення газопостачання від газопроводу-вводу, розташованого на земельній ділянці ОСОБА_3, є варіант, позначений на додатку 1-1 до висновку експертизи. Надані експертом інші варіанти встановлення земельного сервітуту не передбачають можливості користуватися прибудовою «Д» до сараю-гаражу «В» та необхідності встановлення знесених відповідачем сходів до сараю «В», а відтак не є прийнятними та доцільними.

Також в матеріалах справи на а. с. 118 є інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої ОСОБА_6 також є власником будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 24 лютого 2010 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. ст. 98, 99 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути.

Пунктом 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК; цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою становлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Вирішуючи питання про відшкодування збитків, завданих власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, суд має виходити з того, що таке відшкодування здійснюється на загальних підставах (частина сьома статті 403 ЦК); щодо земельних сервітутів такі ставки регламентуються Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. N 284.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивачем не доведено безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення безоплатного земельного сервітуту, та найменшої обтяжливості обраного ним способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що несплата ОСОБА_2 грошової компенсації ОСОБА_3 за вартість його частки в будинку стала підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки такі докази спростовуються наведеними вище висновками суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо позбавлення її судом права на володіння та користування належним їй майном, передбаченого ст. ст. 316, 317 ЦК України оскільки відмова в задоволенні позову не позбавляє її можливості встановити сервітут шляхом укладення відповідного договору із відповідачем в позасудовому порядку, а також звернутися до суду для захисту свого права із відповідним позовом.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до п.п. 3, 4 п. 2 висновку судової земельно-технічної експертизи вхід в сарай літ. «В» знаходиться з протилежного боку від земельної ділянки ОСОБА_2 та здійснюється з двору домоволодіння ОСОБА_3; входу в гараж літ. «В» зі сторони двору ОСОБА_2 немає, а зі сторони двору ОСОБА_3 вхід необлаштований. В'їзд в гараж здійснюється з вул. Кооперативна (а. с. 85).

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що позивач має можливість користування гаражем, враховуючи наявність в'їзду в гараж з вулиці, доводи позивача щодо неможливості користування гаражем в зв'язку із встановленням на воротах гаражу внутрішнього замку і неможливістю його заміни є безпідставними.

Колегія суддів приймає до уваги, що згідно висновків судової земельно-технічної експертизи встановлення сервітуту по земельній ділянці ОСОБА_3 не є єдиним способом принаймні для прокладання та експлуатації газопроводу, оскільки експертом встановлено, що для дотримання вимог нормативно-правових актів потрібно встановити сервітут на сусідню земельну ділянку по АДРЕСА_2, але оскільки домоволодіння по АДРЕСА_2 не є об'єктом дослідження, даний варіант сервітуту не розглядався (а. с. 91).

Із доводів апеляційної скарги не вбачається, що земельний сервітут, який просить встановити позивач, є єдиним можливим та буде здійснюватися способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений, а відтак висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не спростовує.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач не погоджується із висновком земельно-технічної експертизи, вважаючи його неповним та некоректним, однак під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотань про призначення повторної експертизи не заявляла.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Сушко Л.П.

Фінагєєв В.О.