Справа № 340/690/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1186/2017
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Ясеновенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Білоберізька сільська рада та Верховинська районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 09 червня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

29.12.2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Білоберізька сільська рада та Верховинська районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області про визнання права власності на 3/4 частини домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за законом та припинення права спільної власності.

18.05.2017 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог та просила визнати за нею право власності на житловий будинок №161 та земельну ділянку в присілку Центр села Білоберізка Верховинського району Івано-Франківської області.

В заяві зазначила, що 14.10.2010 року померла її сестра ОСОБА_4, якій належали на праві власності домоволодіння та 0,1954 га земельної ділянки за адресою Присілок Центр, будинок 161, с. Білоберізка Верховинського району, а ОСОБА_2 не оформила право власності на майно за заповітом ОСОБА_5 (чоловіка ОСОБА_4Ф.).

Посилаючись на те, що інші спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_4- її брат ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_7 відмовились в установленому законом порядку від своїх часток у спадковому майні на її позивачки користь, брат ОСОБА_3 відмовився від своєї частки після предявлення позову, а вказаний будинок не можна поділити згідно передбачених нормативів, та враховуючи, що вона не має іншого житла ОСОБА_1 просила задовольнити позов.

09.06.2017 року позивач подала заяву про встановлення факту родинних відносин між нею та її рідною сестрою ОСОБА_4, посилаючись на те, що у свідоцтві про народження її імя зазначено Параска, а у паспорті ОСОБА_1.

Рішенням Верховинського районного суду від 09 червня 2017 року позов задоволено частково.

Постановлено встановити факт родинних відносин про те, що ОСОБА_4, яка померла 14.10.2010 (вказана у свідоцтві про смерть, видане 15.10.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Верховинського райуправління юстиції Івано-Франківської області на підставі актового запису від 15.10.2010 року за №18), є рідною сестрою ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4, а саме на: 9/16 ідеальних частин житлового будинку №161, загальною площею 34,9 м.кв., з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в присілку Центр с. Білоберізка Верховинського району Івано-Франківської області, а також 9/16 ідеальних частин земельної ділянки площею 0.1954 га, цільовим призначенням для обслуговування будинку №161 та ведення підсобного господарства за адресою: присілок Центр с. Білоберізка Верховинського району Івано-Франківської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт вказує на те, що після смерті ОСОБА_5 його непрацездатна дружина ОСОБА_4 не оформила право на спадщину після смерті чоловіка, а тому після її смерті її спадкоємці відповідно до ст. 1276 ЦК України не можуть спадкувати обовязкову частку, на яку вона мала право згідно ст.1241 ЦК. Тому помилковим є висновок суду про перехід до ОСОБА_1 права на спадщину на домоволодіння та земельну ділянку в розмірі 3/4 частин.

Також апелянт зазначає, що незаконним є вирішення судом питання щодо спадкування земельної ділянки, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.1973 року до 17.03.2007 року і спірну земельну ділянку ОСОБА_5 отримав безоплатно в порядку приватизації, що підтверджено державним актом від 25.05.1999 року, а тому дані правовідносини регулюються нормами КпШС України, де передбачено, що приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу, а ЗУ № 2913-VI, яким внесено зміни до СК України щодо віднесення до обєктів права спільної сумісної власності земельної ділянки, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин.

Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представники ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнали.

Представник сільської ради в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 1973 року до 17.03.2007 року ОСОБА_4 перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який був припинений у звязку зі смертю ОСОБА_5 (а.с.12)

ОСОБА_4 померла 14.10.2010 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть.(а.с.13)

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в період шлюбу побудували житловий будинок №161 в присілку Центр села Білоберізка Верховинського району (а.с.168-181), що підтверджено матеріалами погосподарських книг. Будівництво домоволодіння було завершено у 1985 році.

Згідно з технічним паспортом (а.с.22-27), житловий будинок №161 в присілку Центр села Білоберізка Верховинського району складається з веранди площею 5,4 м.кв., кімнати площею 18,5 м.кв., кухні площею 11,0 м.кв., загальною площею 34,9 м.кв., до якого відносяться господарські споруди - комора під літ. Б, сарай під літ. В, погріб під літ. В1, оборіг під літ. Г.

Згідно свідоцтва про право власності від 19.02.2007 року ОСОБА_5 належали на праві власності житловий будинок загальною площею 34,9 кв.м, А, прибудова, Б, сарай, В, погріб, В1 та сарай, Г.(а.с.91)

Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року.

Положеннями ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Враховуючи те, що спірне домоволодіння було збудоване подружжям до 1985 року і на час введення в дію Закону України «Про власність» вони проживали та користувалися будинком на законних підставах, суд дійшов правильного висновку про те, що такий ними був набутий належним чином у власність та відповідно до чинних на той час положень ст.22 Кодексу України про шлюб та сім'ю вважався його спільною сумісною власністю.

При цьому суд врахував, що відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Разом з тим, суд не прийняв до уваги наявне в матеріалах цивільної справи свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на цей же житловий будинок, видане 19.02.2007 року виконавчим комітетом Білоберізької сільської ради на підставі рішення від 15.12.2004 року №31 (а.с.91), оскільки встановив, що за час свого життя ОСОБА_5 не здійснив державну реєстрацію права власності за цим свідоцтвом. А тому в силу вимог ст.331 ЦК України право власності на будинок на підставі зазначеного свідоцтва ним не набуто. А наявний у матеріалах справи витяг про реєстрацію права власності (а.с.92) не може підтверджувати факту наявності у спадкодавця майна на момент відкриття спадщини, оскільки містить інформацію про здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за цією особою лише через два роки після її смерті.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого 25.05.1999 року на підставі рішення Білоберізької сільської ради від 08.11.1996 року, ОСОБА_5 було передано у приватну власність 0,1954 г земельної ділянки для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства. (а.с.18)

Задовольняючи позов в частині визнання права власності на частину земельної ділянки, суд першої інстанції врахував наступне.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2710цс15, яка відповідно до ст. 360 7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

У звязку з наведеним, безпідставними є посилання апелянта у скарзі на те, що отримана ОСОБА_5 у власність в порядку приватизації земельна ділянка площею 0,1954 га була його особистою власністю, а тому не входила до складу спадкового майна.

Згідно заповіту, посвідченого 12.07.2007 року секретарем Білоберізької сільської ради, ОСОБА_5 заповів усе належне йому майно ОСОБА_2І.(а.с.19)

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України).

Встановлено, що 15.02.2011 року та 22.03.2011 року до Верховинської районної державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті їх сестри ОСОБА_4, як спадкоємці другої черги за законом. При цьому, інші спадкоємці другої черги за законом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали нотаріусу заяви від 22.03.2011 року про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1Ф.(а.с. 122,125,126,127)

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, та відмови двох із чотирьох спадкоємців від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 А оскільки відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України розмір часток у спадщині кожного із спадкоємців є рівними, враховуючи, що двоє інших спадкоємців відмовилися від своїх часток на користь ОСОБА_1, то спадщину після смерті ОСОБА_4 прийнято у наступних частках: ОСОБА_1 3/4 частини спадкового майна, а ОСОБА_3 1/4 частину, що становить 9/16 та 3/16 частин житлового будинку та земельної ділянки (разом 3/4 частини належних на час смерті ОСОБА_4 з врахуванням права останньої на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5В.).

Вирішуючи питання про розмір часток, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не подавав до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини. При цьому, судом враховано, що обов'язковою умовою відмови від спадщини є подання заяви до нотаріальної контори, тому з підстав ч.4 ст.174 ЦПК України суд не прийняв до уваги факт визнання позову представником ОСОБА_3 як його відмову від прийняття спадщини, як такий, що суперечить вимогам закону.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання ОСОБА_2 у скарзі на те, що після смерті ОСОБА_5 його непрацездатна дружина ОСОБА_4 не оформила право на спадщину після смерті чоловіка, а тому після її смерті її спадкоємці відповідно до ст. 1276 ЦК України не можуть спадкувати обовязкову частку, на яку вона мала право згідно ст.1241 ЦК, оскільки ОСОБА_4 на час смерті ОСОБА_5 постійно проживала у спірному будинку та в установлений шестимісячний строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Верховинського районного суду від 09 червня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_8