ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1859/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарем судового засідання Расуловою А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 р. товариство з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Будсервісматеріали») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2.) про стягнення заборгованості за надані послуги по утриманню автопаркінгу та належних відповідачу машиномісць з урахуванням штрафу та втрат від інфляції в загальному розмірі 44157,06 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. 09.12.2015 між ТОВ «Будсервісматеріали» та ОСОБА_2 укладено договір № 09-12-36, 40-В/Ср12 про надання послуг, предметом якого є надання позивачем як виконавцем комплексу послуг по утриманню автопаркінгу та належних відповідачу як власнику машиномісць № НОМЕР_1. За умовами договору розмір щомісячної плати за надання послуг за одне машиномісце становить 340 грн. При укладенні договору сторони дійшли згоди, що його умови розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами з 09.09.2013, у зв'язку з чим позивач здійснив нарахування за спожиті відповідачем послуги за період з 09.09.2013 по 31.12.2015 в сумі 18858,66 грн. Проте відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання і не сплачує вищевказану суму боргу та поточні платежі, що обумовило виникнення заборгованості в сумі 22258,66 грн. На вказану суму відповідно до п. 5.3. договору нараховано штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожен місяць прострочення, що становить 20558,66 грн. Також відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на підставі ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 1339,74 грн.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги. Посилаючись на те, що з часу звернення до суду відповідач частково сплатив суму боргу, але не сплачує поточні платежі, позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги в сумі 18178,66 грн., неустойку у вигляді штрафу в сумі 28510,12 грн. та інфляційну складову в сумі 2911,03 грн., а всього 49599,82 грн.

У квітні 2017 р. ОСОБА_2 пред'явив до ТОВ «Будсервісматеріали» позов про визнання договору про надання послуг недійсним з підстав недодержання при його укладенні вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та стягнення коштів, сплачених за недійсним договором, в сумі 11560 грн.

На обґрунтування позову зазначив, що договір про надання послуг не відповідає його

внутрішній волі і містить несправедливі умови та істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що полягає у застосуванні авансової системи оплати послуг, застосуванні до споживача за одне і те ж порушення одночасно двох штрафних санкцій - пені та штрафу, звуженні обов'язків виконавця та виключенні його відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов'язків.

Враховуючи, що позов ОСОБА_2 є фактично зустрічним позовом по відношенню до позову ТОВ «Будсервісматеріали», суд їх об'єднав в одне провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав пославшись на те, що умови договору про надання послуг відповідають нормам чинного законодавства та не порушують права відповідача. Вказав, що застосування авансової системи оплати послуг не заборонено законом, а з огляду на те, що позивач взяв на себе зобов'язання в інтересах відповідача укладати договори з постачальниками енергії, води, комунальними і сервісними службами та здійснювати взаєморозрахунки з ними, авансова система оплати послуг є запорукою належного виконання умов договору. Відповідно до п. 5.1. договору обидві сторони несуть відповідальність за порушення договору, при цьому позивач взяв на себе цілу низку зобов'язань, для виконання яких уклав відповідні договори, а відтак вважає сплату відповідачем пені та штрафу справедливою умовою договору.

Представник відповідача ОСОБА_4 первісний позов не визнала пославшись на його необґрунтованість і безпідставність, зустрічні вимоги підтримала. Пояснила, що протягом 2012-2015 р. відповідач неодноразово приїжджав в автопаркінг, але двері в цокольний поверх були заварені, і він не мав можливості користуватися своїм майном. До грудня 2015 р. відповідач не знав про існування позивача, з жодними претензіями щодо сплати заборгованості позивач до нього не звертався. Оскільки у зазначений період послуги відповідачу не надавались і розрахункові документи не надсилались, підстави для сплати ним боргу відсутні.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідач ОСОБА_2 є власником двох машиномісць - АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвами про право власності від 03.03.2012 (а.с. 6, 7).

09.12.2015 між ОСОБА_2 (власником) та ТОВ «Будсервісматеріали» (виконавцем) укладено договір про надання послуг № 09-12-36, 40-В/Ср12, відповідно до умов якого виконавець зобов'язався надавати послуги по утриманню будівлі і споруд, по забезпеченню пропускного режиму до паркінгу та здійснення функцій управління, а власник зобов'язався оплачувати надані йому послуги в порядку та на умовах, визначених договором (а.с. 8-9).

Згідно з умовами, визначеними у пункті 4.8 договору, розмір щомісячної плати за надання послуг становить 340 грн., а за два машиномісця - 680 грн.

Договором передбачено застосування авансової системи оплати послуг, тобто внесення плати за послуги щомісяця наперед (пункти 4.1.- 4.4. договору).

Сторони договору домовилися, що його умови розповсюджуються на відносини по наданню зазначених в договорі послуг, які виникли між сторонами з 09.09.2013 (пункт 7.1 договору).

ОСОБА_2 вважає вказаний договір недійсним посилаючись на те, що він не відповідає його внутрішній волі, а його зміст суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак правовою підставою його вимог є положення статті 215, частин першої-третьої та п'ятої статті 203 ЦК України.

За приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої та п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна

сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Оспорюваний договір містить усі істотні умови, що визначені законом, і його підписанням відповідач ОСОБА_2 засвідчив, що всі умови договору йому зрозумілі, він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати в цілому.

У статті 6 ЦК України закріплений принцип диспозитивності і особливості його реалізації стосовно зобов'язань, що виникають з договору. Зокрема, відповідно до частин 2,3 зазначеної норми цивільного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору... Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Аналізуючи зміст оспорюваного договору суд дійшов висновку, що договірні права та обов'язки сторін є достатньо збалансованими і справедливими по відношенню до споживача. В договорі передбачено обов'язок виконавця надавати власнику комплекс послуг, пов'язаних з експлуатацією паркінгу, що кореспондує з обов'язком замовника (власника) оплачувати зазначені послуги у встановлені договором строки. Ці положення узгоджуються з вимогами статті 901 ЦК України, статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідають економічній сутності договору про надання послуг і жодним чином не свідчать про його несправедливість.

Всупереч доводам ОСОБА_2 договір містить чітку вказівку на те, що його умови розповсюджуються на відносини, які виникли до укладення договору, і це положення договору не суперечить закону і відповідає приписам частини 3 статті 631 ЦК України.

Вартість послуг (ціна) та строки оплати послуг також чітко визначені договором, а відтак є необґрунтованими посилання відповідача на відсутність у договорі вказівки на обов'язок виконавця видавати розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги).

Положення договору про право виконавця вимагати сплату пені та штрафу в разі неналежного виконання власником грошових зобов'язань за договором узгоджується з вимогами статей 546, 547, 549 ЦК України.

Законодавчих обмежень щодо застосування авансової системи оплати послуг на час укладення договору не існувало, не існує таких обмежень і на даний час, а визначена пунктом 5.5. черговість погашення вимог за договором відповідає припису статті 534 ЦК України.

Відповідач не послався на жодні обставини, які б свідчили про неправомірні дії позивача чи третіх осіб, які могли вплинути на його внутрішню волю укласти оспорюваний договір, не встановлені такі обставини і в суді, а його власна неуважність, якщо така дійсно була, не є обставиною, яка має правове значення для вирішення цього спору.

Наведене дає підстави вважати, що при укладенні договору ОСОБА_2 повністю розумів природу договору, свої зобов'язання за ним, обсяг своєї відповідальності і свідомо брав на себе зобов'язання здійснити оплату послуг, наданих йому як власнику двох машиномісць ще до укладення договору.

Враховуючи, що договір про надання послуг оспорюється замовником ОСОБА_2, саме на нього відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України покладається обов'язок доказування його недійсності.

Оскільки ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження невідповідності договору його внутрішній волі та законодавству України, вимоги зустрічного позову суд вважає безпідставними і такими, що не базуються на нормах цивільного законодавства.

Отже на підставі договору про надання послуг між ОСОБА_2 та ТОВ «Будсервісматеріали» виникли зобов'язальні відносини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень частини 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Судом встановлено, що на виконання умов договору та Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою КМУ № 115 від 22.01.1996, позивачем укладено договори з постачальниками електроенергії, води, комунальними службами, в підземній автостоянці здійснюється пропускний режим, забезпечена охорона автостоянки та прибирання території (а.с. 10, 109-120, 121, 122-126, 127-130, 131, 132-134, 135).

Наведене є доказом виконання позивачем договірних зобов'язань, натомість відповідач свої договірні зобов'язання належним чином не виконує.

Пункт 5.3. договору про надання послуг передбачає, що у випадку порушення зобов'язання щодо внесення платежів у строки та в розмірі, передбаченими договором, власник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а якщо порушення зобов'язання триває більше, ніж на 3 місяці, - додатково штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожен місяць простроченого платежу.

За приписом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції… .

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 21 березня 2017 р. загальний розмір заборгованості відповідача за договором про надання послуг складає 49599,82 грн., що включає: заборгованість за надані послуги - 18178,66 грн.; неустойку (штраф) - 28510,12 грн.; інфляційну складову- 2911,03 грн. (а.с. 54).

Доказів на спростовування вказаного розрахунку стороною відповідача не надано.

Оскільки замовник ОСОБА_2 не виконує грошові зобов'язання за договором про надання послуг, порушені права виконавця ТОВ «Будсервісматеріали» підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення заборгованості.

Водночас з урахуванням тієї обставини, що розмір нарахованого штрафу значно перевищує розмір завданих невиконання зобов'язання збитків, а також з огляду на сплату відповідачем поточних платежів, суд на підставі положень частини 3 статті 551 ЦК України вбачає підстави для зменшення розміру неустойки до половини розміру невиконаного зобов'язання, що становить 9089,33 грн.

Вирішуючи відповідно до положень статті 88 ЦПК України питання про розподіл судових витрат суд враховує, що ціна заявленого ТОВ «Будсервісматеріали» позову становить 49599,81 грн., і позов оплачений судовим збором в загальному розмірі 1600 грн. (а.с. 4, 65).

Враховуючи, що позов задоволено на 30179,02 грн., тобто на 61/100 часток, присудженню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 976 грн. (1600 :100 х 61).

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» заборгованість за договором про надання послуг в сумі 18178 гривень 66 копійок, штраф в сумі 9089 гривень 33 копійки, втрати від інфляції в сумі 2911 гривень 03 копійки та судові витрати в сумі 976 гривень, а усього 31155 гривень 02 копійки.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» про визнання договору недійсним та стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: