Провадження № 22-ц/773/1141/17 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 85 439,73 грн. заборгованості за договором позики від 20.12.2010 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 - 854,39 грн. судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт надання позивачем у позику грошових коштів ОСОБА_3 та неповернення відповідачем отриманої суми позики.

Такі висновки суду є правильними та ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики у письмовій формі, за яким останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 50000 гривень.

Відповідно до п. 2 Договору позика надається Позикодавцем Позичальнику одноразово в повній сумі.

Позика надається без виплати процентів. Строк повернення позики 20.12.2012 року.

На підтвердження укладення договору позики позивач надав оригінал боргової розписка від 20 грудня 2010 року, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 50000 гривень, які зобов'язувався повернути в строк, який вказаний в умовах договору. Дана розписка підписана відповідачем ОСОБА_3 кошти були отримані в присутності ОСОБА_6, та ОСОБА_7, які в свою чергу ствердили це своїми підписами на борговій розписці.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.( ч. 1 ст. 1049 ЦК України)

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та наданий позивачем оригінал розписки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність боргових зобов'язань між сторонами.

Посилання апелянта на те, що сам договір позики не підписаний ОСОБА_1, а відтак він є неукладеним, не заслуговують на увагу, оскільки отримання коштів від позивача стверджується борговою розпискою, яка і є тим належним доказом, який підтверджує наявність боргових зобов'язань між сторонами.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечував факту отримання ним коштів від позивача.

Зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.ст.525, 526 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду даної справи відповідачем не виконано умови договору позики та сума позики ОСОБА_1 не повернута.

Отже, на підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку та частково задовольнив позов, стягнувши з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 відповідно до представленого суду розрахунку суми заборгованості, відповідно до якого загальний розмір заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики від 20.12.2010 року станом на 11.11.2015 року становить 85439,73 гривень, яка складається з суми позики з урахуванням індексу інфляції за період з грудня 2012 року по жовтень 2015 року в розмірі 81100 гривень, 3% річних за період з 20.12.2012 року по 11.11.2015 року в розмірі 4339,73 грн.

Правильність нарахованих сум судом перевірена та відповідачем не спростовувалась.

Доводи апелянта про те, що дану суму боргу він повернув в належний строк внісши 52110 гривень на рахунок позивача в банку в період з 2010 року по червень 2012 року є необґрунтованими, бездоказовими та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у кредитора підтверджує свідчить про невиконання боржником свого обов'язку по поверненню позики.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Суд першої інстанції, з врахуванням наявності у позивача оригіналу боргового документу, а саме розписки, прийшов до правильного висновку, що боржник ОСОБА_3 грошового зобов'язання за договором позики не виконав, а тому у позивача є всі правові підстави вимагати повернення коштів у судовому порядку.

Крім того ні в договорі позики, ні в борговій розписці не передбачено повернення коштів за договором позики в рахунок погашення кредитного договору позивача, як це стверджує апелянт.

Наявність у відповідачів певних оригіналів банківських квитанції про сплату кредитної заборгованості ОСОБА_1 сама по собі не свідчить про виконання ОСОБА_3 боргових зобов'язань перед позивачем.

Судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволені позову до ОСОБА_4 оскільки така не вступала у договірні відносини з ОСОБА_1 і не брала на себе зобов'язання стосовно забезпечення виконання її чоловіком умов договору позики, як солідарний боржник.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: