Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності та визнання договору купівлі-продажу недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_7звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з листопада 1996 року до 29 листопада 2003 року вони з відповідачем ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, із 29 листопада 2003 року - у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання придбали квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 24 грудня 1999 року на ім'я відповідача. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 травня 2014 року шлюб розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 червня 2015 року ОСОБА_7 продала вказану квартиру ОСОБА_8

Посилаючись на те, що спірну квартиру вони придбали за спільні кошти під час спільного проживання однією сім'єю, тому вона є їх спільною власністю, згоди на відчуження квартири ОСОБА_8 він не надавав, ОСОБА_7 просив встановити факт спільного проживання з ОСОБА_7 з 01 листопада 1996 року до 29 листопада 2003 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю;визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 червня 2015 року, застосувати двосторонню реституцію.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_7 з 01 листопада 1996 року до 29 листопада 2003 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частку квартири у спільному сумісному майні та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 29 листопада 2003 року, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 травня 2014 року.

За договором купівлі-продажу від 24 грудня 1999 року на ім'я ОСОБА_7 (за рахунок кредиту) придбано квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 червня 2015 року ОСОБА_7 продала вказану квартиру ОСОБА_8

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо вирішення справи, апеляційний суд виходив із того, що із доказів у справі підтверджуються обставини проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_7 з 01 листопада 1996 року до 29 листопада 2003 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу та спільність грошових затрат сторін на погашення кредиту, за рахунок якого придбано спірну квартиру. При цьому суд вважав, що договір купівлі-продажу квартири від 25 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 65 СК України, оскільки позивач не давав згоди на відчуження квартири.

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю,у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (ст. 658 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Спільність коштів ОСОБА_7 з ОСОБА_7 у придбанні квартири встановлено лише судовим рішенням у даній справі від 16 лютого 2016 року.

Тобто на момент укладення спірного договору купівлі-продажу (25 червня 2015 року) єдиним власником квартири АДРЕСА_1, що є предметом цього договору, була ОСОБА_7

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири від 25 червня 2015 року, апеляційний суд не врахував вказаних обставин та не дослідив, чи потребувалася у такому разі згода позивача для вчинення оспорюваного правочину.

Крім того, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Законодавством не передбаченонедійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-727цс16 від 07 вересня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, судом не встановлено, чи знав (міг знати) покупець про те, що спірне нерухоме майно (предмет цього договору) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 таОСОБА_7, та що він не давав ОСОБА_7згоди на укладення цього договору.

Враховуючи те, що обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, апеляційним судом не встановлені, постановлена ним ухвала підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик