Справа № 466/9939/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/4910/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представника апелянта ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 09 червня 2017 року по справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку "Затишок-50/1" до ОСОБА_5, Управління державної реєстрації Львівської міської ради, третіх осіб ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", Уравліня комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3 про зобов`язання до вчинення дій, касування свідоцтва про право власності та запису про право власності,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 09 червня 2017 року задоволено частково заяву про забезпечення позову.

Заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1..

Дану ухвалу оскаржила ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу у якій зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивачем не було надано обґрунтованої заяви про забезпечення позову та неоплачено судовий збір, та незважаючи на це суд першої інстанції постановив незаконну ухвалу. Зазначає, що в заяві про забезпечення позову не зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто об`єктивні обставини та припущення щодо обставин , що мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду. Посилається на постанову Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року, яка передбачає, що згідно п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб. А оскільки позовні вимоги в даній справі є вимогами немайнового характеру, заява про забезпеченя позову є необґрунтованою.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 09 червня 2017 року та винести ухвалу ухвалу якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін ,перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За положеннями ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. Судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Статтею 7 цього Закону кожному гарантовано захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін "суд, встановлений законом" поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду (складу суду), але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року, "Лавентс проти Латвії" від 7 листопада 2002 року та "Занд проти Австрії" від 12 жовтня 1978 року").

Як роз'яснено в п.п. 1 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Як убачається з виділених матеріалів справи, 30 грудня 2013 року позивач звернувся немайнового характеру.

Ухвалою судді від 2 січня 2014 року відкрито провадження у даній цивільній справі, судове засідання призначено на 31 січня 2014 року.

В подальшому позивачем ОСББ «Затишок 50/1» подано заява про збільшення позовних вимог в порядку ст..31 ЦПК України, а саме скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видене управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 29.05.2012 року ОСОБА_5 та скасувати запис про право власності №4680774 від 12.02.2014р.

Як встановлено матеріалами справи третя особа ОСОБА_3 подала 09 червня 2017 року заяву про забезпечення позову будучи інвалідом 2 групи не оплачувала судовий збір за подання заяви та просили вжити заходів до забезпечення позовної заяви шляхом накладення арешту на АДРЕСА_1 , яка була залучена у справу на підставі заяви. Однак будь яких дані, щодо подачі нею позову як третьої особи, що заявляє з самостійні вимоги у виділених матеріалах відсутні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, суд з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог беручи до уваги те, що між сторонами дійсно виник спір, предметом якого є, та зазначив,що представником позивача обґрунтовано наведено припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у справі та, як вбачається з матеріалів справи, призвести до порушення його прав та законних інтересів, прийшов до висновку про достатність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, проте задовольнив заяву частково, заборонивши відчуження квартири АДРЕСА_1.

Проте з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може.

Згідно із роз'ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Проте, суд вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову помилково обрав вид забезпечення позову про який заявник ОСОБА_3 не просила у своїй заяві.

За таких обставин, на думку колегії суддів, постановляючи оскаржувану ухвалу, районний суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання про забезпечення позову, що має своїм наслідком скасування такої ухвали, з передачею питання про розгляд заяви позивача, з урахування вказівок апеляційного суду, на розгляд місцевого суду у провадженні якого перебуває дана цивільна справа.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 311, п.3 ч.1 ст.312, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 09 червня 2017 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді