Категорія 48 Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Зайцева А.Ю.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітенту Вінницької міської ради, про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітенту Вінницької міської ради, про встановлення порядку участі одного із батьків у вихованні дитини,-

встановила:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, мотивуючи позовну заяву тим, що 25.02.2006 року між ними було зареєстровано шлюб, актовий запис №365. За час перебування у шлюбі у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1., що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області повторно 30.06.2015р., актовий запис №1191. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, у цивільній справі № 127/3132/15-ц шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, за усною домовленістю між ними, дитина мала можливість перебувати за місцем його постійного проживання 3 (три) дні на тиждень. Будь-яких конфліктів щодо дитини певний період часу між ними не виникало. Але 24.06.2015 року відповідач без будь-яких пояснень та попередження серед робочого дня забрала дитину із дитячого садочку і фактично заборонила йому, бачитись з дитиною. В зв'язку із зазначеною ситуацією він звернувся до Служби у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради з заявою про визначення порядку участі у вихованні дитини. 20.08.2015 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради було винесено рішення про задоволення його заяви та визначено порядок участі у вихованні дитини, а саме: 1-й та 3-й понеділок місяця - з 18.00 год. понеділка до 9.00 год. середи; 2-а та 4-а неділя місяця - з 10.00 год. неділі до 9.00 год. вівторка. При цьому, в рішенні було зазначено, що батьків зобов'язано попереджати один одного про свої дії щодо дитини та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров'я, та інтересів дитини. Даний факт підтверджується документально, а саме витягом з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.08.2015р. №1849. Проте, відповідач відмовляється виконувати вказане рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, чинить йому перешкоди в зустрічах з дитиною, тому він звернувся із даною позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про встановлення порядку участі одного з батьків у вихованні дитини, мотивуючи позовну заяву тим, що після розлучення за домовленістю ОСОБА_4 мав змогу бачитись з дитиною за наступним графіком: щотижня з 18:00 понеділка по 9:00 середи. Такий графік побачень тривав кілька тижнів. Щоразу дитина приходила від батька втомлена і роздратована, змучена і виснажена, син розповідав, що станом на 21.00 год., ще не їв, оскільки батько був зайнятий; іншим разом, казав, що їв лише печиво, оскільки був із батьком на корпоративі; що спить на надувному ліжку, яке постійно здувається і що йому дуже холодно та страшно. Після таких розповідей, вона намагалася порозумітися з колишнім чоловіком, пояснити йому, що зовсім не варто брати сина до себе, якщо він зайнятий, має інші справи чи інтереси, тому що дитина відчуває себе незадовільно, він переживає і страждає в такій обстановці та ще й без матері. Намагалася довести ОСОБА_4, що обстановка, яка склалася, робить дитину нервовою і плаксивою, він боїться залишатися без матері. Вона запропонувала колишньому чоловікові приходити гратися із сином за місцем його проживання у зручний для нього час, але в її присутності. З 01.09.2016 року син навчається в 1-А класі закладу «Навчально-виховний комплекс: загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-гімназії №23 Вінницької міської ради», що розташована за місцем проживання малолітнього ОСОБА_5: проспект Космонавтів, 32, в м. Вінниці. Після розірвання шлюбу фактично вона сама займається вихованням дитини Просила визначити способи участі відповідача у вихованні дитини, а саме: встановити ОСОБА_4 систематичні побачення з малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, два рази на тиждень після закінчення занять за місцем проживанням сина з 18 години по 20 годину за попередньою домовленістю та в її присутності ; встановити режим спільного відпочинку ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за бажанням сина під час канікул та в один із вихідних днів з 10.00 години до 13.00 години, попередньо повідомивши позивача у телефонному режимі. В подальшому, 28.11.2016 року ОСОБА_2 змінила позовні вимоги та просила визначити ОСОБА_4 систематичні побачення з малолітнім ОСОБА_5 2 рази на тиждень в понеділок і середу з 18 до 21 години з повідомленням ОСОБА_2 про зустріч, по суботам з 10 до 13.30 щотижня для спільного відпочинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, 3-я особа служба у справах дітей виконкому Вінницької міської ради про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною - задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_4 в спілкуванні з дитиною - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом виконання рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1849 від 20.08.2015 року.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, 3-я особа служба у справах дітей виконкому Вінницької міської ради про встановлення порядку участі одного з батьків у вихованні дитини - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, не відповідає дійсним обставинам справи.

На думку останнього, визначений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.08.2015 року №1849 порядок участі батька у вихованні дитини може негативно вплинути на психічний стан дитини та її розвиток.

Суд першої інстанції прийняв вказане рішення до уваги, не зважаючи на той факт, що ОСОБА_2 категорично не погоджується з даним рішенням.

Крім того, в порушення вимог ч.1 с. 158 СК України комісією з питань захисту прав дитини під час встановлення порядку участі ОСОБА_4 у вихованні малолітнього ОСОБА_5 від 11.08.2015 року, не було проведено обстеження щодо наявності умов для проживання дитини за вказаною в рішенні адресою (місцем проживання батька).

Також, судом першої інстанції не застосовані положення ч.2 ст. 159 СК України, відповідно до якої суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Вважає, що з часу прийняття рішення виконкомом Вінницької міської ради №1849 від 20.08.2015 року змінилась обстановка тому, суд має право визначити інший спосіб участі одного з батьків у вихованні дитини, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, ухиляється від виконання рішення органу опіку та піклування, яке не відповідає інтересам дитини. Проте, суд першої інстанції не вжив дій для визначення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини.

Тому, просив скасувати рішення суду від 24 травня 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог заявлених ОСОБА_2

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.02.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №365.

Від вказаного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_5.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, малолітня дитина залишилась проживати з ОСОБА_2

На даний час, сторони не можуть погодити питання, щодо визначення порядку їх участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5.

Встановлено що, позивач за первісним позовом проживає окремо від дитини і тому об'єктивно знаходиться в нерівному становищі з матір'ю дитини щодо можливості приймати участь у її вихованні та спілкуванні із нею.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, принаймні в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

В ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

За правилами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.08.2015 року № 1849, прийнятим за зверненням ОСОБА_4 (батька дитини) визначено порядок участі у вихованні малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з ОСОБА_2, а саме, визначено дні та години зустрічей з дитиною: перший та третій понеділок місяця з 18.00 до середи 09.00 год.; друга та четверта неділя місяця з 10.00 год. неділі до 09.00 вівторка.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 вказує на порушення судом норм матеріального права, а саме відсутність висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради при прийнятті рішення комісією щодо наявності умов для проживання дитини за вказаною в рішенні суду адресою місця перебування батька.

Колегія суддів вважає, що вказана обставина не являється підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 24 травня 2017 року, оскільки в судовому засіданні було допитано представника служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_6, яка підтримала висновок про доцільність спілкування батька і сина та підтвердила рішення про визначення порядку участі у вихованні малолітньої дитини від 20.08.2015 року.

Також, колегія суддів погоджується з тим, що при ухваленні рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час у сторін виник спір щодо порядку участі батька у вихованні сина та спілкування з ним, і з урахуванням встановлених обставин та положень ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства", вірно прийшов до висновку про необхідність усунення перешкод ОСОБА_4 у вихованні сина ОСОБА_5, 2010 року народження, оскільки батько має бажання спілкуватися з сином, брати активну участь у його вихованні, утриманні та розвитку.

Однак, в позовній заяві ОСОБА_4 ставив вимогу про усунення перешкод у спілкуванні з сином саме шляхом виконання рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.08.2015 року № 1849.

Вирішуючи питання стосовно позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції взяв за основу рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.08.2015 року №1849, оскільки вважав, що дані вимоги ніяким чином не перешкоджають нормальному розвитку дитині, а тому підлягають до задоволення.

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів, дослідивши вищевказане рішення, з висновками суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з того, що на момент ухвалення рішення, змінились обставини справи, а саме: ОСОБА_5 на даний час навчається у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів- гімназії №23, дитина потребує постійної уваги та допомоги у навчальному процесі, в організації робочого місця та створення належних умов для навчання.

Тому, встановлений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.08.2015 року №1849 порядок участі ОСОБА_4 у вихованні сина, на даний час може негативно вплинути на навчання ОСОБА_5 та його розвиток.

Вирішуючи питання стосовно позовних вимог щодо періодичності побачень позивача за первісним позовом з сином, суд першої інстанції взяв за основу рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20.08.2015 року №1849, вважав, що дані вимоги ніяким чином не перешкоджають нормальному розвитку дитини, а тому підлягають до задоволення.

Однак, з даними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з того, що ОСОБА_5 на даний час навчається у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів- гімназії №23, дитина потребує постійної уваги та допомоги у навчальному процесі, в організації робочого місця та створення належних умов для навчання, не враховано тривалу відсутність спілкування батька з дитиною. А отже, визначений судом спосіб не в повній мірі відповідає інтересам дитини, оскільки може негативно вплинути на психологічний стан дитини та її гармонічний розвиток.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований ОСОБА_2 час участі батька у вихованні сина частково співпадає з часом спілкування, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.07.2016 року у справі №127/3341/16 (т.3 на а.с. 80-83) визначено ОСОБА_8 порядок участі у вихованні онука, що свідчить про небажання ОСОБА_2 надавати можливість спілкуватися з ОСОБА_5 ні батькові хлопчика - ОСОБА_4, ні бабусі - ОСОБА_8

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ставив на розгляд питання про можливість отримання висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради про зміну участі батька у вихованні дитини, однак ні ОСОБА_2, ні її представник вказане клопотання не заявили.

Відповідно до вимог ч.ч.4,5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України вищевказаних положень закону не врахував та вирішив спір без урахування вказаного висновку.

У зв'язку з цим, 06 липня 2017 року Апеляційним судом Вінницької області, на виконання вимог ч.5 ст. 19 СК України було зроблено запит до органу опіки та піклування Вінницької міської ради про надання письмового висновку щодо розв'язання спору.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 01 вересня 2017 року №01-00-011-37142 визначено ОСОБА_4 такий спосіб участі у вихованні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1: щопонеділка, щосереди - з 18-00 год. до 21-00 год.; перша та третя неділя - з 10-00 год. до 20-00 год. Також, рекомендовано батькам попереджати один одного про свої дії щодо дитини та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров'я та інтересів дитини.

Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду заяву, в якій підтримала вказаний висновок органу опіки та піклування.

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та рішення від 27 листопада 1992 року у справі «Олссон проти Швеції», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Колегія суддів вважає, що організація участі батьків, які проживають окремо від дитини, у вихованні дитини не повинна впливати на організацію та розпорядок повсякденного життя дитини та повинна відповідати її інтересам.

На думку колегії суддів, запропонований органом опіки та піклування графік відвідування та спілкування ОСОБА_4 з сином забезпечить йому повноцінну та належну участь у вихованні дитини.

В судовому засіданні сторони по справі також погодились з вказаним висновком органу опіки та піклування.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 УПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради, про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітенту Вінницької міської ради, про встановлення порядку участі одного із батьків у вихованні дитини - задовольнити частково.

Визначити спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши ОСОБА_4 наступний графік побачень з дитиною: щопонеділка, щосереди з 18-00 год. до 21-00 год., перша та третя неділя щомісяця з 10-00 год. до 20-00 год.

В решті вимог зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Рибчинський В.П.

Судді Голота Л.О.

Зайцев А.Ю.