Провадження № 2/522/7677/17
17 липня 2017 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
при секретарі - Шевчик В.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,
ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, для виїзду за кордон України (за межі України), в тому числі і до Російської Федерації до досягнення ОСОБА_3 шістнадцятирічного віку, без згоди батька та надання дозволу на виготовляння виготовлення проїзних документів.
У судове засідання позивачка не з'явилась, проте надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та надала суду заяву якою просила надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 за кордон, а саме в Російську Федерації на 6 місяців без згоди батька. Також в цій заяві зазначила, що з 2008 року вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4, від фактичних відносин у них є спільна дитина. Також зазначила що не має можливості навідатися разом з сином до своєї матері ОСОБА_5, 1955р.народження, яка проживає в м.Антрацит.
Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явились, хоча були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2000 року по 2010 рік перебували у зареєстрованому шлюбі.
В шлюбу у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджує свідоцтво про народження НОМЕР_1 виданого 15.02.2005 року Відділом РАЦС Антрацитівського міськрайонного управління юстиції.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_2 виданого 10.06.2010 року відділом РАЦС Антрацитівського міськрайонного управління юстиції Луганської області вбачається, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано та їй після розірвання шлюбу присвоєно прізвище «ОСОБА_1».
Однак, відповідач відмовляється від надання дозволу на виїзд дитини за межі України. Таким чином позивач позбавлена можливості вільного переміщення з неповнолітнім сином через кордон без згоди батька, і позивач не має відомостей щодо його фактичного місцезнаходження.
Відповідно до положень ст.. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, які проживають окремо, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Статтею 155 СК України зазначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частиною 3 статті 313 ЦК України: «Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними».
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ вбачається : «За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду».
Крім того, згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 вбачається: «виїзд з України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків із зазначення у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску».
В той же час, згідно до змісту цих спеціальних норм ЦК та Закону передбачається, що дитина має «право на виїзд» при наявності дозволу на виїзд одного з батьків. Тобто, ці норми не передбачають ніякі обмеження ні у часі (періоді) ні у кількості країн. Поряд з цим, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування в однині та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.
Отже, для отримання позитивного рішення в суді стороні необхідно довести ті обставини, що виїзд дитини за кордон буде відповідати їхнім інтересам і надання дозволу сприятиме реалізації прав дітей. Доказами у даній справі є документ, що підтверджують наявність місця проживання, навчання дитини.
Обов'язковим є зазначення періоду, на який надається дозвіл, а також визначення країн, для виїзду до яких дозвіл надається.
Згідно з ст.. 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).
У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону України, оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.
Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.
Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27. 01. 1995 року № 57 зі змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-ти річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-ти річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним з таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.
Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а уразі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.
Судом встановлено, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20. 11. 1989 року, діючої в Україні з 27. 09. 1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько особисто, а також батьки в загалом несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей».
Держави-учасники докладають усіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування, згідно з ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини.
Таким чином, надання дозволу на виготовлення проїзного документу особи, що не досягла 16-ти річного віку, для виїзду за кордон України, без згоди, не є дозволом на перетинання кордону дитиною, а лише дає таку можливість за згодою батьків або за рішенням суду.
Щодо надання дозволу на багаторазовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, то суд відмовляє у задоволенні цієї частини позову та надає дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Російської Федерації строком на шість місяців з моменту набрання рішенням законної сили, так як встановлення строку виїзду дитини потребують Правила перетинання державного кордону громадянами України.
Крім того, позивачка у майбутньому не позбавлена права та можливості звернутися до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України з наданням нового строку.
Також суд враховує заяву ОСОБА_1 від 17.07.2017 року в якій вона просить надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_3 строком на 6 місяців до Російської Федерації.
Також суд вважає можливим і задовольнити вимогу щодо дозволу на виїзд позивачки разом з сином в м. Антрацит Луганської області, який на теперішній час знаходиться тимчасово на непідконтрольованій території України через спеціальні пропускні пункти.
Керуючись Конвенцією ООН Про права дитини, Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», п.п. 16, 23 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, п.п. 2, 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, ст.ст. 141, 155, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, ч.4 ст.169, 208, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд
Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - задовольнити частково.
Надати дозвіл на оформлення усіх необхідних проїзних документів та тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації строком на 6 (шість) місяців з моменту набрання рішенням законної сили неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без дозволу та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, 1982р.н.
У решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Домусчі Л.В.