АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовомПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2017 року,

встановила:

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 20 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала 1800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом.

Відповідачка належним чином не виконувала зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим станом на 31 січня 2017 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 37 968 грн 62 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом 1 739 грн 08 коп., за процентами за користування кредитом 29 976 грн 73 коп., пені та комісії - 3 968 грн 59 коп., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500 грн та штрафу (процентна складова) 1 784 грн 22 коп.

Посилаючись на вказані обставини та умови договору, банк просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість у вказаному розмірі.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 31 січня 2017 року за кредитним договором б/н від 20 грудня 2011 року в сумі 35684 грн 40 коп., яка складається із заборгованості: 1739 грн 08 коп.- за кредитом; 29976 грн 73 коп. - за процентами за користування кредитом; 3968 грн 59 коп. пені та комісії.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1504 грн витрат зі сплати судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку, за винятком штрафів.

При цьому суд відхилив заяву відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності з тих підстав, що відповідно до п 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг позовна давність щодо вимог банку про повернення кредиту, оплати процентів, сплати неустойки становить 50 років, крім того, відповідачкою 12 червня 2014 року було сплачено 31 грн 40 коп. шляхом автоматичного зарахування коштів, а тому а тому мало місце переривання позовної давності.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що згідно з пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у позові банку до відповідачки ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі.

У справі встановлено, що 20 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала 1800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Строк дії договору становить 12 місяців.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачка належним чином не виконувала зобовязання за кредитним договором перед банком, у звязку з чим станом на 31 січня 2017 року утворилась заборгованість, яка за розрахунками банку становить 37 968 грн 62 коп. та складається із заборгованості: за кредитом 1 739 грн 08 коп., за процентами за користування кредитом 29 976 грн 73 коп., пені та комісії 3 968 грн 59 коп., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500 грн та штрафу (процентна складова) 1 784 грн 22 коп.

Отже, наявність простроченої заборгованості за кредитним договором дає підстави для її стягнення у певному розмірі, який підлягає уточненню відповідно до умов договору та норм матеріального права.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачкою заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності та ухвалення рішення про відмову у позові саме з цих підстав.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до

статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що платіжна картка дійсна до останнього дня місяця указаного на лицевій стороні картки.

У справі, яка переглядається, встановлено, що строк дії договору та термін дії платіжної картки складає один рік.

Згідно заяви та тарифів банку визначено, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами у розмірі 7 % суми заборгованості, але не менше 50 грн.

У справі встановлено, що термін дії картки закінчився у грудні 2012 року, а останній платіж у розмірі 550 грн відповідачкою сплачено 03 липня 2013 року (а.с.4-5, 56-59).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось лише у березні 2017 року, тобто за межами трирічного строку, який слід обчислювати у спірному випадку з 04 липня 2013 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Отже, у справі, що переглядається позовна давність за вимогами про стягнення спірних сум сплила 04 липня 2016 року, що є самосійною підставою для відмови у позові.

Посилання позивача, з чим погодився суд першої інстанції на те, що, сторонами встановлено позовну давність у 50 років, є необґрунтованими.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановлено, що Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-757 цс15.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позивач як на доказ переривання позовної давності посилається на платіж у розмірі 31 грн 41 коп., який значиться сплаченим від імені відповідачки 12 червня 2014 року.

Суд першої інстанції погодився з такими доводами, зазначивши, що ці кошти були сплачені з іншого карткового рахунку відповідачки та автоматично зараховані на погашення заборгованості, що стверджується випискою з кредитного рахунку (а.с.56-58).

Проте таке автоматичне списання коштів банком з рахунку відповідача для погашення заборгованості не є підставою переривання строку позовної давності у розумінні положень статті 264 ЦК України.

Відповідно до п.1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21 січня 2004 року, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції), або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

З урахуванням обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна умов договору, з яких вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про внесення таких змін; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) платежів.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457.

Бездіяльність боржника, в даному випадку не оспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Відповідачка заперечувала про вчинення нею платежу у розмірі 31 грн 41 коп., а банком не надано судом будь-яких належних доказів того, що автоматичне погашення частини кредиту з іншого відкритого рахунку відповідачки відбулось за її згодою.

Відповідачка заперечує свою згоду на списання указаної суми конштів, а банком зворотнє не доведено.

Посилання позивача, з чим погодився суд першої інстанції, на те, що таке списання коштів передбачено п. 1.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг не заслуговують на увагу, оскільки ці Умови відповідачкою не підписувалися і за своєю правовою природою їх не можна розглядати як такі, що надають безпосереднє право банку на вчинення дій від імені уповноваженої особи.

Отже, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про переривання позовної давності та наявності правових підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові банку слід відмовити за спливом позовної давності.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 1760 гривень витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М. І. Кулянда

ОСОБА_3