Провадження № 2/317/492/2017
Справа № 317/600/17
28 серпня 2017 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Сакояна Д.І.
при секретарі Ніколаєнко Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Радикал», Приватного підприємства «Аргумент», Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» про визнання незаконним дій та визнання недійсним набуття права власності на нерухоме майно,-
До Запорізького районного суду Запорізької області звернувся ОСОБА_2 з позовом до Приватного підприємства «Радикал», Приватного підприємства «Аргумент», Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» про визнання незаконним дій та визнання недійсним набуття права власності на нерухоме майно та просить:
Свої вимоги мотивує тим, що 28 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тонмет Груп» було укладено кредитний договір № 1/28.02.13-1102/17 на суму 1390000,00 грн. строком до 27.02.2015 р. за процентною ставкою 28 % річних.
Також, 28.02.2013 року між ПАТ «Фінбанк» та TOB «Тонмет Груп» було укладено кредитний договір № 2/28.02.13-1102/17 на суму 400000,00 грн. строком до 27.02.2015 р. за процентною ставкою 29 % річних.
28.11.2014 року до ЄДРПОУ внесено запис про припинення ТОВ «Тонмет Груп».
У якості забезпечення вимог за вищевказаними кредитними договорами 28.02.2013 р. було укладено:
договір поруки № 1/28.02.13-1102/17/11 між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_1 Предметом договору поруки є забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 1/28.02.13-1102/17 від 28.02.2013 року.
У лютому 2014 року іпотекодержателем ПАТ «Фінбанк», було прийнято рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки у порядку, визначеному в п. 11.3.1 Договору іпотеки від 28.02.2013 р. та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмети іпотеки. 25.02.2014 року ПАТ «Фінбанк» звернулося до реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області з метою реєстрації за ними права власності на предмет іпотеки.
Тобто ПАТ «Фінбанк», будучи іпотекодержателем, на підставі укладеного з ОСОБА_1 (майновим поручителем) Іпотечного договору, задовольнило свої вимоги за рахунок предметів іпотеки.
Необхідною умовою набуття права власності на предмет іпотеки є визначення вартості предмету іпотеки субєктом оціночної діяльності на момент такого набуття.
У даному випадку визначення вартості відбувалося на підставі двох документів:
звіту про оцінку майна (реєстраційний номер 21-02/2014/02) висновку про ринкову вартість обєкту оцінки садового будинку, що виготовлений Приватним підприємством «Радикал»;
звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки (реєстраційний номер 21- 02/2014/01) висновку про ринкову вартість обєкту оцінки земельної ділянки, що виготовлений одразу двома субєктами оціночної діяльності ПП «Аргумент» та ПП «Радикал».
Обидва цих документа, на переконання позивача, суперечать нормативним документам, а саме Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національним стандартам оцінки майнових прав, які затверджені відповідними постановами Кабінету Міністрів України.
Щодо звіту про оцінку майна реєстраційний номер 21-02/2014/02 позивач зазначає наступне:
1) як власник будинку ніякого доручення ПАТ «Фінбанк» на здійснення оцінки він не надавав. Таким чином не відповідає дійсності твердження, що банк діяв за дорученням від імені власника. Оскільки він не замовляв проведення оцінки та не давав ніякого доручення ПАТ «Фінбанк» на таке замовлення, банк не є належним замовником вказаного звіту у розумінні ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні». Таким чином, проведення оцінки відповідачем ПП «Радикал» не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні»;
2) за результатами роботи був зроблений висновок, що «…ринкова вартість обєкта оцінки станом на 30 серпня 2013 року без ПДВ складала...». У його випадку моментом набуття права власності на будинок є 24.03.2014 року (дата державної реєстрації права власності за ПАТ «Фінбанк»). Датою звернення до реєстраційної служби із заявою про реєстрацію є 25.02.2014 року. Таким чином зазначений висновок про оцінку в частині дати, на яку проведена оцінка, суперечить положенням ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та свідчить про те, що ПАТ «Фінбанк» було допущено порушення вимог вказаної норми права при зверненні стягнення на предмет іпотеки;
3) лише на одному аркуші містяться підписи посадової особи директора ПП «Радикал» ОСОБА_6 та оцінювача ОСОБА_7 На всіх інших аркушах будь-які підписи оцінювача відсутні;
4) у звіті зазначено, що оцінка проведена на підставі договору, укладеного між ПП «Радикал» та ПАТ «Фінбанк», що діяв за дорученням власника. Він ніякого доручення ПАТ «Фінбанк» не давав. Далі зазначено, що датою оцінки прийнято 19 лютого 2014 року, хоча на першому аркуші звіту зазначено, що оцінка проведена станом зовсім на іншу дату (30.08.2013 р.). При цьому зазначено, що згідно курсу НБУ курс гривні до долара США становить 7,9930 грн. за 1 долар США. Натомість згідно офіційного сайту НБУ курс станом на 19.02.2014 року становив 8,6869 грн. за 1 долар США. Таким чином звіт складено з урахуванням невірного курсу національної валюти до долара США.
На цьому ж аркуші зазначено, що вартість садового будинку та земельної ділянки становить 1219538,00 грн. без ПДВ, з яких: вартість будинку 938078,00 грн. без ПДВ, вартість земельної ділянки 281460,00 грн. без ПДВ. Позивач у даному випадку не мав можливості ані відхилити, ані прийняти цей звіт, оскільки його з ним ніхто не знайомив. У самому звіті видно фотознімки, відповідно до яких будинок, хоч і є закінчений будівництвом, проте в ньому не проведено внутрішні оздоблювальні роботи. Це не відповідає дійсності, оскільки у такому стані будинок був на дату передання його в іпотеку. Фотознімки взяті з інтернет-сайту «dom.ria.ua», де оголошення про продаж будинку було розміщене задовго до проведення оцінки;
5) у звіті зазначено, що вартість обєкту оцінки без ПДВ на дату оцінки становить 1219538,00 грн., у тому числі: вартість земельної ділянки 281460,00 грн.; вартість земельних поліпшень (житлового будинку, господарсько-побутових будівель, наземних і підземних комунікацій, багаторічних насаджень) 474610,00 грн. та виведено суму 756070,00 грн. Разом з тим, на першій сторінці вказана саме сума 1219538,00 грн.
Щодо звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки реєстраційний номер 21-02/2014/01) позивач зазначає наступне:
1) у звіті зазначено, що оцінка проведена ПП «Аргумент» спільно з ПП «Радикал» на підставі невідомого позивачу договору від 13.02.2014 р. Оскільки він ніякого договору ані з ПП «Аргумент», ані з ПП «Радикал» не укладав, зазначена оцінка також проведена з порушенням вимог ст.ст. 7, 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні»;
2) у звіті зазначено, що ПАТ «Фінбанк» діє за дорученням власника, що не відповідає дійсності;
3) у цьому звіті курс долара США станом на 19.02.2014 р. вже зазначено 8,6869 грн. за 1 долар, що відповідає відомостям інтернет сайту НБУ, проте підтверджує невірність визначення курсу в першому звіті;
4) у звіті зазначено, що початковою стадією оцінки є обстеження земельної ділянки. Разом з тим на 9-му та 10-му аркуші оцінки видно, що в ній зазначені ті ж самі фотознімки будинку, що і в першій оцінці. Це, по-перше, свідчить про те, що земельна ділянка є забудованою, а, по-друге, про те, що ніякого обстеження оцінювачем не проводилося, оскільки датою оцінки є 19 лютого 2014 року, а фотознімки зроблені у теплу пору року, про що свідчить наявність зелених насаджень. Окрім того, знімки взяті з інтернет-сайту, а не зроблені оцінювачем при візуальному обстеженні;
5) у звіті для порівняння експерт бере три земельні ділянки, проте всі три земельні ділянки є незабудованими, про що прямо зазначає оцінювач. Згідно рецензії, яка проведена субєктом оціночної діяльності ОСОБА_8 від 25.06.2014 р., звіт про оцінку, складений ПП «Радикал», не у повній мірі відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має недоліки, що вплинули на достовірність оцінки. У даному випадку проведення незалежної оцінки є обовязковою, що прямо передбачено як ст. 17 Закону України «Про іпотеку», так і Іпотечним договором, укладеним між ним та ПАТ «Фінбанк», де у п. 11.3.1 зазначено, що задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Крім того, позивач зазначає, що оцінка нерухомого майна має здійснюватись у відповідності до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Проведення оцінки без доступу субєкта оціночної діяльності до обєктів оцінки є незаконною. Оскільки вартість предмета іпотеки визначена всупереч вимогам чинного законодавства, то набуття ПАТ «Фінбанк» на предмет іпотеки суперечить вимогам ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», при набутті права власності на предмет іпотеки банк отримав актив вартістю 1219538,00 грн. Зазначена сума є значно заниженою, оскільки відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна від 23.02.2016 року, який виконаний ТОВ «Схід П Експерт», вартість належного йому садового будинку станом на 23.02.2016 р. становить 4002693,00 грн., а на 19.02.2014 р. (одна з дат оцінки ПП «Аргумент» та ПП «Радикал») 1286315,00 грн.
Відповідно до Звіту про експертну грошову оцінку від 23.02.2016 р., станом на 23.02.2016 р. вартість становить 3047228,00 грн., а на 19.02.2014 р. (одна з дат оцінки ПП (Аргумент» та ПП «Радикал») 979885,00 грн.
Таким чином загальна вартість земельної ділянки та розміщеного на ній будинку на думку позивача є заниженою на суму 1046662,00 грн. Звертаючи стягнення на належне позивачу майно за заниженою оцінкою, банк істотно порушив його права як власника обєкту нерухомого майна, оскільки від оцінки майна залежить виконання банком вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Також у позові ОСОБА_1 просив урахувати й наступне.
Згідно п. 3 Іпотечного договору, узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, а саме садового будинку та земельної ділянки становить 2331000,00 грн.
Відповідно до п. 8.4.5 Іпотечного договору переоцінка предмету іпотеки може відбуватися лише за погодженням з іпотекодавцем.
Проведенням оцінки фактично здійснено переоцінку предмета іпотеки. Ніякого погодження результатів отриманих звітів з ним не проводилося. Таким чином п. 8.4.5 Іпотечного договору також порушено.
Оскільки набуття ПАТ «Фінбанк» права власності на садовий будинок і земельну ділянку за своїм змістом є одностороннім правочином, то до цих правовідносин можливе застосування положень ст. 215 ЦК України.
У даному випадку порушення вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», які були допущені ПАТ «Фінбанк» є підставою для визнання недійсним набуття права власності на предмети іпотеки садовий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований.
У судове засідання зявились позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9, які позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові.
Представники відповідачів Приватного підприємства «Радикал», Приватного підприємства «Аргумент», Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» до суду не зявились, про причини неявки суд не повідомили, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи, заперечень на позов не подали.
У звязку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, постановляє заочне рішення.
Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2013 року між ПАТ «Фінбанк» та ТОВ «Тонмет Груп» було укладено кредитний договір № 1/28.02.13-1102/17 на суму 1390000,00 грн. строком до 27 лютого 2015 року за процентною ставкою 28% річних (т. 1, а.с. 184-187).
Згідно додаткової угоди № 1 від 23.07.2013 р. до кредитного договору № 1/28.02.13-1102/17 від 28.02.2013 р., сторони внесли зміни до п. 1.1 кредитного договору в частині процентної ставки, визначивши її у розмірі 24 % (т. 1, а.с. 159).
Також, 28 лютого 2013 року між ПАТ «Фінбанк» та ТОВ «Тонмет Груп» було укладено договір овердрафту № 2/28.02.13-1102/17 на суму 400000,00 грн. строком до 27 лютого 2014 року за процентною ставкою 29% річних (т. 1, а.с. 190-192).
Згідно додаткової угоди № 1 від 23.07.2013 р. до договору овердрафту № 2/28.02.13-1102/17 від 28.02.2013 р., сторони внесли зміни до п. 2.2 кредитного договору в частині процентної ставки, визначивши її у розмірі 25 % та в частині ліміту овердрафту, визначивши його на рівні 100000,00 грн. (т. 1, а.с. 193).
Договором про внесення змін до Іпотечного договору 06.08.2013 р. внесені зміни до п. 2 Іпотечного договору від 28.02.2013 р.
У повідомленні про усунення порушення основного зобовязання № 07/224 від 22.01.2014 р., направленого ОСОБА_1, ПАТ «Фінбанк» просить сплатити заборгованість ТОВ «Тонмет Груп» у розмірі 1014056,47 грн. та вказує про те, що у разі непогашення заборгованості ПАТ «Фінбанк» буде звернуто стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 195-198).
Аналогічне повідомлення направлено також й директору ТОВ «Тонмет Груп» (т. 1, а.с. 199-201).
У лютому 2014 року ПАТ «Фінбанк» прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному в п. 11.3.1 договору іпотеки від 28.02.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстровий номер № 224 та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмети іпотеки.
ПАТ «Фінбанк» через свого представника звернувся до реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області з метою реєстрації за ними права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору від 28.02.2013 р.
24.03.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 11857861. На підставі цього рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію права власності за ПАТ «Фінбанк» на садовий будинок № 32, загальною площею 379,8 кв.м. (літ. А-2, стінки підпірні № 2, стінки підпірні № 3, паркан № 1, паркан № 4, ворота № 5, паркан № 6), який розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Долинська сільська рада, обслуговуючий садово-городній кооператив «Мостобуд-5» на земельній ділянці № 32 (т. 1, а.с. 86).
Дані звіти були використані ПАТ «Фінбанк» у процедурі звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Схід-П Експерт» на замовлення ОСОБА_1 вже після закінчення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, станом на 23.02.2016 р. вартість обєкта оцінки садового будинку, що розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с/р Долинська, обслуговуючий садово-городній кооператив «Мостобуд-5» № 32, складає 4002693,00 грн. без ПДВ, а станом на 19.02.2014 р. складала 1286315 грн. без ПДВ (т. 1, а.с. 87-96).
Згідно рецензії на звіт про визначення ринкової вартості садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с/р Долинська, обслуговуючий садово-городній кооператив «Мостобуд-5», буд. 32, виконаний ПП «Радикал», звіт не у повній мірі відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватись з метою, визначеною у звіті, після виправлення недоліків.
Означені у позові спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Законом України «Про іпотеку».
За змістом ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності субєкта оціночної діяльності.
Статтею 8 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено обмеження щодо проведення оцінки, а також те, що результати оцінки майна, проведеної з порушеннями зазначених обмежень, визнаються недійсними та підлягають обовязковому скасуванню. Оцінка майна у випадках її обовязкового проведення, зазначених у статті 7 цього Закону, виконана субєктами, які не є субєктами оціночної діяльності, визнається недійсною.
Згідно ст. 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться на підставі договору між субєктом оціночної діяльності субєктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.
У відповідності до ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі та субєкти оціночної діяльності несуть відповідальність за порушення вимог цього Закону в порядку, встановленому законами. Оцінювачі та субєкти оціночної діяльності субєкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необєктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.
Згідно диспозиції ст. 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» спори, повязані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку.
За змістом ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Оцінивши у сукупності фактичні обставини та співставивши їх з наведеним вище законодавством, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Підстав для відступлення від даної правової позиції наразі немає.

Приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного субєктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 ЦК України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать субєктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абзац 2 частини 2 статті 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить звернути вагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Обєднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовязань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 р. (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення субєктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Позивачем та його представником жодним чином не обґрунтовано, яким чином обрані позивачем способи захисту зможуть забезпечити реальний та ефективний захист порушеного (невизнаного) права.

Так, кінцевою метою заявленого позову є повернення у власність позивача спірного садового будинку та земельної ділянки, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Позивачем заявлено чотири позовні вимоги, при цьому перші дві про визнання незаконним проведення Приватним підприємством «Радикал» та Приватним підприємством «Аргумент» оцінки садового будинку та земельної ділянки, позивачем визначені як підстави для задоволення інших двох вимог про визнання незаконним набуття Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» права власності та визнання недійсним набуття Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» права власності.

У цьому звязку суд констатує, що оцінка майна відповідачами була проведена у рамках процедури звернення стягнення на предмети іпотеки. Викладення ПП «Аргумент» та ПП «Радикал» певних відомостей у звітах про незалежну оцінку обєктів нерухомого майна на замовлення ПАТ «Фінбанк» не можна вважати таким, що порушує права позивача, які підлягають судовому захисту. Дії субєктів оціночної діяльності зі складання звітів є способом реалізації наданих ним компетенції. Самі по собі дії зі складання звітів не тягнуть для позивача будь-яких правових наслідків. У позові ОСОБА_1 не заявляє жодних вимог щодо визнання оцінок недійсними з визначених законодавством підстав, не просить їх скасувати.

Суд не може не врахувати, що ст. 37 Закону України «Про іпотеку» прямо передбачає право оскарження у суді іпотекодавцем саме рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Саме рішенням про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, формалізовано перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. За наявності суттєвих порушень у процедурі звернення стягнення на предмет іпотеки, ефективним, тобто таким, що забезпечить захист прав та законних інтересів позивача, можна вважати лише спосіб захисту, пов'язаний зі скасуванням рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідні рішення у рамках даної цивільної справи не оскаржуються, а орган (посадова особа) який такі рішення приймав, взагалі не є учасником судового провадження.

Суд не погоджується із доводами позивача щодо переходу до ПАТ «Фінбанк» права власності на предмет іпотеки на підставі односторонньої угоди, оскільки жодних односторонніх угод матеріали справи не містять. Отже відсутні підстави й для застосування до спірних правовідносин законодавства, що регулює недійсність правочинів.

За таких обставин підстав для задоволення вимог позивача про визнання незаконним набуття Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» права власності та визнання недійсним набуття Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» права власності суд не знаходить.

Проаналізувавши зміст позовних вимог позивача та обставини, якими вони обґрунтовані, суд приходить до висновку, що позовні вимоги взагалі не спрямовані на захист права (законного інтересу) позивача, тому не можуть бути самостійним предметом розгляду у суді, оскільки невідривно повязані з кінцевим рішенням уповноваженого органу (посадової особи) про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Обрані позивачем способи захисту є неефективними у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводять до відновлення його прав, оскільки наразі залишаються чинними рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а сама по собі констатація фактів допущених відповідачами при здійсненні оцінки нерухомого майна неповноти чи невідповідності, не може виступати окремим предметом позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Радикал», Приватного підприємства «Аргумент», Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» про визнання незаконним дій та визнання недійсним набуття права власності на нерухоме майно відмовити у повному обсязі.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.І. Сакоян