Номер провадження: 22-ц/785/1745/17
Номер справи місцевого суду: 18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Дрішлюка А.І.,Заїкіна А.П.

За участю секретаря- Бахірко А.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеса від 5 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5

- про стягнення заборгованості за договорами позики та штрафних санкцій за прострочення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

08.04.16 року позивач звернувся до суду з вищезазначеними позовними вимогами в котрих зазначав, що сторони 06 та 13 вересня 2013 року уклали договір позики на загальну суму 14200 доларів США та відповідач зобов'язався сплачувати 3% щомісячно за користування цими коштами та їх повернути після отримання вимоги від позивача, а у разі прострочення повернення боргу за цими договорами сплатити штрафні санкції у розмірі 1% пені від неповернутої суми позики за кожен день прострочення повернення боргу,що не суперечить вимогам ст.625 ЦК України.

29 січня 2015 року сторони уклали договір позики 1000 доларів США під 5 відсотків щомісячних платежів за користування грішми та повернути борг не пізніше 15.12.2015 року.

12.05.2015 року сторони уклали договір позики на 1000 доларів США під 5 відсотків щомісячних платежів за користування грішми та повернути борг не пізніше 30.06.2015 року.

22.07.2014 року ОСОБА_5 отримав вимогу про повернення грошей за договорами від 06 та 13 вересня 2013 не пізніше 03.09.2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач перестав сплачувати відсотки з березня 2015 року, умов договорів позики в повному обсязі не виконав та з врахуванням сплати ним відсотків в розмірі 630 доларів США просив стягнути :

- несплачені відсотки за договором від 29.01.2015 року за період 20.01.2015 року по 15.12.2015 року та несплачені відсотки по розписці від 12.05.2015 року за період з 12.05.2015 року по 30 .06.2015 року -20 доларів США

-за прострочення виконання грошового зобовязання( ст.625 ЦК України) на договорами від 06 та 13 вересня 2013 року за період з 04.09.2014 року по 30.04.2016 року ,що становить 85 910 доларів США;

-за прострочення виконання грошового зобовязання за договором від 29 січня 2015 року за період з 16.12.2015 року по 30.04.2016 року , що становить 1370 доларів США;

- за прострочення виконання грошового зобовязання за розпискою від 12.05.2015 року за період з 01.07.2015 року по 31. 04.2016 року, що становить 25,07 доларів США

Всього, позивач просив стягнути 2 687 293 грн.42 коп. та судові витрати в сумі 7165 грн.60 коп.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2016 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики та штрафних санкцій за прострочення повернення боргу - задоволені. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 2 687 293, 42 (два мільйони шістсот вісімдесят сім тисяч двісті дев'яносто три грн.. 42 коп.) гривень та понесені судові витрати у вигляді судового збору сумою 7165,60 ( сім тисяч сто шістдесят п'ять грн. 60 коп.) гривень.( а.с.48-49)

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2016 року відмовлено відповідачеві у перегляді заочного рішення від 05.07.2016 року( а.с. 103)

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в частині стягнення 2 262 750,14 грн.,з ухваленням нового про зменшення розміру неустойки,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що п.5 договору від 06 та 13 вересня 2013 року та п.4 договору від 29 січня 2015 року передбачено стягнення пені, розмір котрої в силу ст.551 ч.3 ЦК України, може бути зменшено. Однак районний суд помилково вважав, що ці пункти регулюють стягнення відповідальності за порушення грошового зобовязання( ст.625 ЦК України).Одночасно вважав, що судом невірно застосовано курс долара до гривні та на нього покладено обов'язок повернення позивачу надмірно сплаченого ним судового збору.

Судова колегія,заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких міркувань.

Стягуючи 2 687 293,42 грн., районний суд виходив з того, що сума основного боргу за договором позики становить 16200 доларів США; 20 доларів США несплачені відсотки за договором від 29.01.2015 року за період 20.01.2015 року по 15.12.2015 року та несплачені відсотки по розписці від 12.05.2015 року за період з 12.05.2015 року по 30 .06.2015 року; 87 305,07 доларів США сума за прострочення виконання грошового зобовязання, що передбачено ст.625 ЦК України.

Проте повністю погодитись з таким судженням районного суду не можна з таких міркувань.

Встановлено, що 06.09.2013 року між позивачем та відповідачем у письмовій формі був укладений договір позики на підставі якого відповідач, у якості позичальника, отримав від позивача у борг 10 000 доларів США, зобов'язавшись сплачувати позикодавцю за користування цими грошима 3% від отриманої суми щомісячно.

13.09.2013року відповідач ОСОБА_5 на підставі аналогічного договору отримав від позивача ще 3 000 доларів США. 31.10.2013 року до тексту договору були внесені зміни, згідно до яких сума позики збільшилася до 4 200 доларів США.

Гроші за цими двома договорами підлягали поверненню після отримання позичальником вимоги позикодавця про їх повернення. 22.07.2014 року ОСОБА_5 отримав вимогу про повернення грошей за договорами від 06 та 13 вересня 2013 не пізніше 03.09.2014 року,проте борг не повернув.

За умовами п. 5 договорів від 06. і 13.09.2013 року та п. 4 договору від 29.01.2015 року позичальник, у разі прострочення повернення боргу за цими договорами, повинен сплатити позикодавцю за спливом 10 денного терміну з дня отриманняи вимоги по повернунню боргу , у відповідності до вимог ст.625 ЦК України , виплатити «наймодавцю» пеню у розмірі 1% від неповернутої суми позики за кожен день прострочення повернення боргу, починаючи з наступного дня ,після 10 денного терміну з дати отримання вимоги про повернення боргу.

29.01.2015 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 був також укладений договір позики, до якого 16.02.2015 року були внесені зміни, згідно до яких позичальник отримав від позикодавця у борг 1 000 доларів США, зобов'язавшись сплачувати за користування цими грошима по 5% від отриманої суми щомісячно і призвести повний розрахунок не пізніше 15.12.2015 року.

Також 12.05,2015 року ОСОБА_5 отримав від позивача у позику ще 1 000 доларів США, зобов'язавшись сплачувати за користування цими грошима по 5% від отриманої суми щомісячно і призвести повний розрахунок не пізніше 30.06.2015 року, підтвердивши свої зобов'язання власноручно написаною розпискою.

Відповідач ОСОБА_5 вимоги позикодавця про повернення грошей за усіма вище перерахованими договорами та розпискою проігнорував, а також, починаючі з березня 2015 року практично перестав сплачувати позикодавцю відсотки за користування грошима, виплативши в декілька прийомів 630 дол.США, мотивуючи це тимчасовими несприятливими умовами.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи вищезазначені договори,районний суд правильно встановив природу спірних правовідносин та дійшов правомірного висновку, що сума боргових зобов'язань становить 16200 доларів США. так як договори позики укладені у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, що не оспорює і сам відповідач.

Суд установив, що умовами договору позики, а саме п. 5 договорів від 06. і 13.09.2013 року та п. 4 договору від 29.01.2015 року позичальник, у разі прострочення повернення боргу за цими договорами, повинен сплатити позикодавцю за спливом 10 денного терміну з дня отриманняи вимоги по повернунню боргу, у відповідності до вимог ст.625 ЦК України , виплатити «наймодавцю» пеню у розмірі 1% від неповернутої суми позики за кожен день прострочення повернення боргу, починаючи з наступного дня ,після 10 денного терміну з дати отримання вимоги про повернення боргу.

Згідно із ч.3 ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме й нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (чч.1-2 ст.551 ЦК).

Сторони узгодили, що в разі несвоєчасного погашення платежів позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцю пеню в розмірі 1% від усієї суми позики за кожен день прострочення.

За правилами ч.3 ст.551 ЦК передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК, з урахуванням положень ст.3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання , районний суд не застосував до спірних правовідносин норму ч.3 ст.551 ЦК, яка підлягала застосуванню так як розмір пені значно перевищує розмір збитків,що суперечить загальним засадам цивільного законодавства,зокрема принципу справедливості ,добросовісності та розумності.

З врахуванням вищезазначеного, судова колегія вважає за необхідне зменшити суму пені до суми розміру збитків - 424 764 грн.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Виходячи з того, що відповідачем до суду першої інстанції заява про застосування строку позовної давності не заявлялась судова колегія не приймає до уваги в цій частині доводи апеляційної скарги.

Судова колегія критично оцінює пояснення позивача про неможливість зменшення суми пені в порядку ч.3 ст.551 ЦК України з посиланням на те, що п. 5 договорів від 06. і 13.09.2013 року та п. 4 договору від 29.01.2015 року передбачено розмір прострочення виконання грошового зобовязання,що передбачено ст.625 ЦК України так як в них чітко встановлено розмір пені, а не процентів,котрий визначено ст.625 ЦК України, що не позбавляє позивача права на подачу позову в загальному порядку.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від

19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції курсу долара до гривні на момент подачі позову, а не на час ухвалення рішення суду та з врахуванням курсу долара на 18.09.2017 року , що становить 26,22 грн. проводить відповідні розрахунки:

-сума основного боргу-16200 доларів США, що еквівалентно 424 764 грн.

-проценти-20 доларів США ,що еквівалентно-524 грн.40 коп.

-за прострочку платежу-25 доларів США,що еквівалентно 655 грн. 50 коп.

пеня- 424 764 грн.

Виходячи з вищезазначеного,судова колегія приходить до висновку, що районний суд не застосував до спірних правовідносин вимоги ч.3 ст.551 ЦК України помилково вважаючи п. 5 договорів від 06. і 13.09.2013 року та п. 4 договору від 29.01.2015 року, як вимоги пов'язані з застосуванням ст.625 ЦК України, а тому в силу ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір сумою 7165,60 гривень, що підтверджено документально.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» оплаті підлягала сума 5 розмірів мінімальної заробітної плати,що становить на час подачі позову становила 1378х5= 6 890 грн.

З врахуванням вимог ст.88 ЦПК України поверненню судових витрат позивачеві підлягає 32 %, що становить 2 204 грн.80 коп., а ОСОБА_5 -68%, що становить 5 153 грн.72 коп.,оскільки ці витрати документально підтверджені.

Керуючись ст. 218, 303, 307,309, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 5 липня 2016 року скасувати з ухваленням нового.

Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики та штрафних санкцій за прострочення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 32 445 доларів США, що еквівалентно 850 707 грн. 90 коп. та складається:

-сума основного боргу-16200 доларів США, що еквівалентно 424 764 грн.

-проценти-20 доларів США ,що еквівалентно-524 грн.40 коп.

-за прострочку платежу-25 доларів США,що еквівалентно 655 грн. 50 коп.

пеню- 16200 доларів США,що еквівалентно 424 764 грн.

В решті позовних вимог-відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно та може бути оскаржено до касаційного суду на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - А.І.Дрішлюк

А.П.Заїкін