Справа №478/204/17
пров. №2/478/348/2017
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

05 вересня 2017 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Томашевського О.О.,

при секретарі - Фалій В.В.,

за участю :

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача 1 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Казанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Володимирське» та РВ Фонду державного майна України по Миколаївській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, донарахування виплат, доплат та компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Володимирське», в якому просила скасувати наказ на її звільнення, поновити її на роботі, відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу та донарахувати виплати в частині нарахування компенсації за невикористані відгули, доплати за роботу у вихідні дні, компенсації за невикористану відпустку та заробітну плату за відпрацьовані робочі дні в січні 2017 року.

Так, як вбачається з позовної заяви, відповідач 1 на порушення вимог трудового законодавства звільнив позивача на підставі її заяви про звільнення, в якій вона просила звільнити її з займаної посади у зв'язку зі зміною місця проживання з 06.01.2017 року, яка була подана у зв'язку з постійним приниженням виконуючим обовязки керівника відповідача 1 своїх підлеглих.

Проте, вказана заява не відповідала волевиявленню позивача, була написана нею внаслідок погроз та примусу. Також позивач вказувала, що звільнення проведено в.о директором ДП «Володимирське» ОСОБА_4, який не мав повноважень на її звільнення, оскільки 12.07.2016 року відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області обмежило його в правах, в тому числі в частині звільнення працівників.

Крім цього, позивач вказувала, що з наказом на звільнення її ознайомлено не було, що звільнення було проведено без відпрацювання нею двотижневого терміну, при цьому чи дійсно позивач подав заяву у звязку із переїздом (зміною місця проживання) перевірено не було.

Також, в позовній заяві позивач вказує, що відповідач 1 не здійснив повний розрахунок та не повернув трудову книжку в день її звільнення.

В доданих до суду письмових поясненнях, позивач також звернула увагу, що виконуючий обовязки керівника відповідача ДП «Володимирське» не має права звільняти працівників.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем 1 було надано письмові заперечення проти позову, згідно якого, звільнення позивача відбулось у звязку з поданою нею заявою, без застосування будь - якого примусу чи погроз. При цьому відповідач зазначив, що керівник відповідача 1 мав повноваження на звільнення позивача та не повинен був надавати двотижневий строк для відпрацювання, розрахунок було проведено в повному обсязі, а трудову книжку позивачу було направлено поштою.

Листом від 06.04.2017 року за № 14-10-00-760 відповідач 2 РВ Фонду державного майна України по Миколаївській області повідомив суд, що кадрові питання не входять до переліку повноваження останнього, а право призначення та звільнення працівників ДП «Володимирське» належить його керівнику згідно статуту підприємства.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 1 проти задоволення вимог заперечив, просив в позові відмовити.

Відповідач 2 в судове засідання не зявився, листом від 06.04.2017 року № 14-10-00760 повідомив, що у звязку із відсутністю фінансування на відрядження представник відповідача 2 участь у судовому засіданні приймати не буде.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача 1, допитавши свідків та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Наказом РВ Фонду державного майна України по Миколаївській області від 02.07.2016 року № 349-п «Про розірвання контракту № 507 від 19.02.2004 з керівником ДП «Володимирське» та звільнення ОСОБА_5В.» з 11 липня 2016 року виконання обовязків директора ДП «Володимирське» було покладено на ОСОБА_4. Наказом ДП «Володимирське» від 12.08.2016 року № 58-К «Про призначення в.о. директора» ОСОБА_4 приступив до виконання обовязків директора вказаного підприємства.

З 01.09.2016 року позивача ОСОБА_1 було переведено з посади виноградаря на посаду начальника господарського відділу (наказ від 01.09.2016 року № 61-К).

06.01.2017 року позивачем було подано на імя в.о. директора ДП «Володимирське» заяву про звільнення із займаної посади у звязку з постійним порушенням її честі, гідності та ділової репутації в.о. директором ДП «Володимирське» та переїздом на нове місце проживання. Вказаною заявою позивач просила звільнити її з 06.01.2017 року.

Наказом від 10.01.2017 року № 4-К позивача було звільнено з займаної посади начальника господарського відділу за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України з 10.01.2017 року.

Досліджуючи доводи позивача щодо відсутності у виконуючого обовязки директора ДП «Володимирське» повноважень на звільнення працівників суд враховує наступне.

Відповідно до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області №11/772 від 12.07.2016 року у звязку з проведенням приватизації, розірвання трудового договору з працівниками ДП «Володимирське» з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, за винятком звільнення на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення на підставі п.п.3, 4, 7, 8 ст. 40 та 41 КЗпП України.

Суд зазначає, що соціальні гарантії працівникам підприємства, що приватизується, та приватизованого підприємства визначено Законом України «Про приватизацію державного майна», зокрема, ч.1 ст.26 Закону передбачено, що з дня прийняття рішення про приватизацію розірвання трудового договору з працівником підприємства, що приватизується, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, за винятком звільнення на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення на підставі пунктів 3, 4, 7, 8 статті 40 та статті 41 КЗпП України.

Таким чином, підприємство, що приватизується обмежено в праві розірвати трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в той час як, розірвання трудового договору з ініціативи працівника не заборонено.

При цьому, суд враховує, що оскільки у чинному трудовому законодавстві відсутня пряма заборона стосовно тимчасового призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою, а також відсутність обовязку із укладання з таким працівником контракту, то видання наказу про звільнення працівника узгоджується з повноваженнями виконуючого обовязки директора ДП «Володимирське».

З приводу доводів позивача про відсутність її волевиявлення на звільнення та написання нею заяви внаслідок погроз та примусу суд за результатами зясування всіх обставин справи та внаслідок досліджених доказів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, в тому числі, через переїзд на нове місце проживання, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто, трудове законодавство передбачає право працівника з поважних причин розірвати трудовий договір в конкретні строки, що забезпечується тим, що власник або уповноважений ним орган повинен розірвати такий трудовий договір у вказаний строк. При цьому, обовязку перевіряти поважність причин для розірвання трудового договору, на які посилається працівник при поданні відповідної заяви, не передбачено.

За таких умов, відпрацювання двох тижнів працівником не вимагається, позаяк, вказаний строк для попередження працівником власника про наступне звільнення, є гарантією виключно власника підприємства для заміни працівника на цій посаді.

Згідно з п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», під час розгляду справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, на яких підставах проведене звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність закону.

Згідно з п.12 вказаної постанови ВС України, у справах про звільнення за ст.38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Отже, працівник не може бути звільнений за вказаною підставою, якщо одна зі сторін дала згоду на припинення трудового договору під впливом іншої сторони. У такому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону.

Перевіряючи наведені позивачем обставини щодо написання заяви про звільнення під примусом з боку виконуючого обовязки директора ДП «Володимирське» судом встановлено наступне.

14 грудня 2016 року трудовий колектив ДП «Володимирське» ініціював звернення до начальника Регіонального відділення ФДМ України по Миколаївській області з приводу недовіри виконуючому обовязки директора вказаного підприємства. Зокрема, як вбачається із протоколу зборів членів трудового колективу працівників ДП «Володимирське» від 14.12.2016 року, виконуючий обовязки директора підприємства в спілкуванні з працівниками та спеціалістами підприємства постійно використовує ненормативну лексику чим принижує гідність і честь членів трудового колективу; вносить розлад між працівниками, який виражається в постійних сварках, що не мають жодної підстави та наслідками цього є вимушений намір працівників написати заяви про звільнення з роботи.

Враховуючи наведене, наказом Регіонального відділення ФДМ України по Миколаївській області від 12.01.2017 року № 16-п виконуючому обовязки директора ДП «Володимирське» було оголошено догану за порушення етики у спілкуванні з підлеглими та за допущення конфлікту в середині колективу.

06 січня 2017 року позивач звернулася до виконуючого обовязки директора ДП «Володимирське» із заявою, зі змісту якої вбачається, що у звязку з постійним порушенням честі, гідності та ділової репутації з боку виконуючого обовязки директора ДП «Володимирське» та переїздом на нове місце проживання, позивач просила звільнити її із займаної посади з 06.01.2017 року.

Вказану заяву було зареєстровано в журналі реєстрації вхідної документації за № 5 від 06.01.2017 року.

Аналогічну заяву, позивачем було подано також 09.01.2017 року (у вихідний день) особисто інспектору відділу кадрів ОСОБА_6, яку згідно запису в журналі реєстрації вхідної документації було зареєстровано повторно за № 14 від 10.01.2017 року.

В судовому засіданні, допитана в якості свідка інспектор відділу кадрів ОСОБА_6 пояснила, що 06.01.2017 року позивачем було подано заяву про звільнення, яку вона зареєструвала в журналі реєстрації вхідної документації та поклала на стіл виконуючому обовязки директора ДП «Володимирське» на підпис. 09 січня 2017 року, у вихідний день та за її домашньою адресою їй було надано ідентичну заяву позивачем повторно, яку вона принесла на роботу та повторно зареєструвала 10.01.2017 року в журналі реєстрації вхідної документації та надала на підпис виконуючому обовязки директора ДП «Володимирське». Причини бажання свого звільнення позивач усно не повідомляла.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, який працює начальником охорони в ДП «Володимирське» в судовому засіданні надав покази, з яких вбачається, що особисто не бачив та не чув про той факт, що виконуючий обовязки директора підприємства виражався нецензурною лайкою на адресу позивача.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка працює виноградарем в ДП «Володимирське» повідомила суд, що позивач 06.01.2017 року подзвонила їй на телефон та повідомила, що вона звільнилась. Конфліктних ситуацій, які виникали між позивачем та виконуючим обовязки директора не бачила.

Також свідок зазначила, що позивач неодноразово писала заяви про звільнення, проте виконуючий обовязки директора підприємства постійно відмовляв її від звільнення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, яка працює в ДП «Володимирський комунальник» на посаді касир, повідомила, що працювала на ДП «Володимирівське» та 06.01.2017 року написала разом з позивачем та головним бухгалтером заяву про звільнення. Зазначила, що виконуючий обовязки директора підприємства дозволяв собі ображати робітників підприємства, зокрема, коли вони виражали іншу позицію ніж у нього. Через не погодження із відношенням директора до трудового колективу, свідок, головний бухгалтер та позивач змушені були написати заяву на звільнення. Про той факт, чи просили або примушували позивача писати заяву на звільнення, свідок повідомила про те, що вказані обставини їй не відомі.

Оцінюючи показання свідків, суд приймає до уваги той факт, що жодним свідком не повідомлено про обставини, які свідчать про існування відповідного примусу з боку виконуючого обовязки директора підприємства на позивача до написання нею заяви про звільнення. Крім того, покази свідка ОСОБА_9, саме якій, на думку суду, особисто відомі дійсні підстави написання заяви про звільнення, свідчать про те, що звільнення головного бухгалтера, позивача та неї особисто відбулось не через їх примушування, а через неетичну поведінку керівника підприємства.

Враховуючи наведене, суд вважає, що факт примушування позивача до написання заяви про звільнення не доведено в судовому засіданні. Посилання ж позивача та її представника на те, що керівник підприємства порушив етику спілкування з підлеглими та допустив конфлікт в середині трудового колективу за що, отримав дисциплінарне покарання, не є свідченням того, що позивач внаслідок примушування написала заяву про звільнення.

Крім того, суд враховує, що позивачем було подано заяву про звільнення двічі, які були зареєстровані в журналі вхідної документації 06.01.2017 року за вх. № 5 та 10.01.2017 року за вх. № 14, а також не прибуття на роботу позивачем 10.01.2017 року, що підтверджується актом «Про порушення трудової дисципліни» від 10.01.2017 року та з якого вбачається, що позивач 10 січня 2017 року була відсутня на робочому місці з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.

Наведені обставини на переконання суду є свідченням волевиявлення позивача на припинення трудових відносин із відповідачем 1.

Також суд вважає, що посилання позивача на не проведення повного розрахунку під час звільнення та затримку у видачі трудової книжки не може бути самостійною підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган (роботодавець) зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку й провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З огляду на ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктами 4.1 та 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є лише підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що повний розрахунок з позивачем було проведено 25.01.2017 року, про що свідчить її підпис за № 36 у відомості на виплату грошей № 1/25/01/2017 та що, не заперечувалось позивачем. Трудову книжку позивач отримала 17.01.2017 року поштою.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що несвоєчасний розрахунок при звільненні, є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при затримці видачі трудової книжки сплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо інших доводів позивача про варіння на території підприємства самогону, не допуску позивача у вихідний день до роботи, зникнення самогону із складського приміщення, не допуску представників поліції на територію підприємства з метою перевірки факту самогоноваріння, - суд зазначає наступне.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 2 та 3 ст. 58 вказаного Кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи те, що дії, які відбувались на підприємстві під час роботи позивача, (зокрема, варіння самогону, його зникнення зі складського приміщення та інше), не вміщує інформацію про обставини, які необхідні для правильного вирішення даної справи та не є носіями інформації, яка свідчить про незаконне звільнення позивача, суд їх не приймає до уваги через те, що фактично такі обставини не стосуються предмету даної справи та не є належним засобом доказування.

З приводу звільнення позивача 10 січня 2017 року, то суд враховує, що оскільки заяву про звільнення позивача не було задоволено в день її первісного подання, а саме: 06.01.2017 року, - таке звільнення відбулось за результатами її повторного подання, в перший робочий день, тобто 10.01.2017 року.

Також є безпідставними посилання позивача про те, що йому не було вручено наказ про його звільнення, оскільки згідно з ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Володимирське» - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Казанківського районного суду

Миколаївської області ОСОБА_10