АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2016 року,

встановила:

Позивач у липні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Посилався на те, що 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала право вимоги від ТзОВ «Дьолер Буковина» сплати грошових коштів у розмірі, що визначений договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги № 6 від 30 жовтня 2012 року, № 8 від № 02 листопада 2012 року, № 13 від 24 грудня 2012 року.

Однак, про наявність договору про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року позивачу не було відомо.

23 жовтня 2013 року ОСОБА_5 надано ТзОВ «Букофрут» (ТзОВ «Дьолер Буковина») заяву про прощення боргу, відповідно до якої, ОСОБА_5 відмовилась від свого права вимоги щодо повернення позивачем позик у розмірі 570 000 гривень за договорами про фінансову допомогу № 6, 8, 13.

Позивач вважає, що борг за договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги прощений ОСОБА_5 в повному обсязі, на підставі її заяви про прощення боргу від 23 жовтня 2013року.

Справа № 725/3211/16-ц Провадження №22-ц/794/869/17 Категорія 19

Головуючий у 1-й інстанції Войтун О.Б. Доповідач Кулянда М.І.

Також позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги, датований 01 жовтня 2013 року був підписаний значно пізніше, ніж заява про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року і спрямований на заволодіння коштами позивача.

На підставі вищевикладеного, просив суд договір про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнати недійсним та вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги від 01 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, вважає, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2017 року скасувати та закрити провадження у справі.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала право вимоги від ТзОВ «Дьолер Буковина» сплати грошових коштів у розмірі, що визначений договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги № 6 від 30 жовтня 2012 року, № 8 від № 02 листопада 2012 року, № 13 від 24 грудня 2012 року, які були укладені між ОСОБА_5 та ТзОВ «Букофрут» правонаступником якого є ТзОВ «Дьолер Буковина».

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір про відступлення прав вимоги від 01 жовтня 2013 року суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не довели суду правомірність укладення договору про відступлення прав вимоги від 01 жовтня 2013 року.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Позивач, звертаючись з позовом до суду просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року з підстав не дотримання сторонами при укладенні договору вимог ст. 203 ЦК України, оскільки оспорюваний правочин був підписаний сторонами значно пізніше. Як на доказ посилається на заяву ОСОБА_5 про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив судам, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Зі змісту ч.3 статті 215 ЦК України вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У звязку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Дьолер Буковина» не є стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою, права і законні інтереси якої порушено безпосередньо укладенням договору.

Укладення та виконання оспорюваного договору не змінює обсягу зобовязань позивача перед кредиторами щодо виконання договорів про надання фінансової безпроцентної допомоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина».

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» на користь ОСОБА_5 1 760 гривень витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 березня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» на користь ОСОБА_5 1 760 гривень витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.І.Кулянда

Судді О.О.Одинак

ОСОБА_2