233 № 233/2810/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/М о т и в о в а н е/

11 вересня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Наумик О.О., за участі секретаря Сухоставець Т.А., позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідача - Органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради Судейко І.А., відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради, до ОСОБА_4 «про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька»,-

В С Т А Н О В И В:

02 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, уточненою в судовому засіданні 11.09.2017 р., в якій просить надати дозвіл на виїзд за межі України громадянину України - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Російської Федерації, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4, на термін 3 роки від дня набрання рішенням суду законної сили, пославшись на таке:

Вона має сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьком сина є - ОСОБА_4. Шлюб між ними офіційно не зареєстрований.

У зв'язку із погіршенням їхнього сімейного життя, обумовленим відсутністю взаєморозуміння між ними, розходженням поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини, вже досить тривалий час вони з відповідачем проживають окремо.

Маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає.

Дитина проживає разом з нею. Вона самостійно несе всі витрати по утриманню сина. При цьому вона неодноразово в усній формі зверталася до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні та вихованні їхнього сина, однак її звернення залишено відповідачем без уваги.

Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок її сина в країнах ближнього зарубіжжя для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків.

Вона має можливість тимчасово виїжджати за межі України з сином на відпочинок та оздоровлення, відвідування родичів, які проживають на території Російської Федерації, зокрема до її мами (рідної бабусі її сина), та її чоловіка: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які мешкають за адресою: АДРЕСА_1

Раніше, а саме 15.08.2016 року відповідач надавав нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд їхнього сина до Російської Федерації. Але на теперішній час, на її спроби вирішити питання в добровільному порядку без звернення до суду, у зв'язку з дуже напруженими відносинами між ними, вирішити питання надання нотаріальної довіреності є неможливим. Внаслідок відсутності згоди батька на виїзд дитини за кордон, вона фактично обмежена в даному праві, тоді як діти, які живуть в повній родині, вправі відпочивати та відвідувати інші країни без всіляких обмежень та перешкод та незалежні від зазначених обставин.

Вважає, що виїзди їхньої спільної з відповідачем дитини за кордон жодним чином не порушують право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають на меті перш за все захист прав дитини.

Вона та її син - ОСОБА_5 є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні. Син знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений.

З метою вирішення цього питання вона зверталася до Костянтинівської міської ради, але згідно з відповіддю № 1232/44вх. 44-1647/1 від 23.05.2017 року їй було відмовлено та роз'яснено, що це не входить до компетенції органу опіки та піклування та їй було рекомендовано звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

Законодавством України визначено право батьків на звернення до органу опіки та піклування з питань участі у вихованні дитини, а також визначено обов'язок органу опіки та піклування прийняти з даного питання рішення. Натомість, орган опіки та піклування не прийняв жодного рішення та фактично самоусунувся від покладених на нього обов'язків, що не може визнаватися законним.

Орган опіки та піклування, згідно із законом повинен визначити способи участі батьків у вихованні дитини. Вивіз дитини за кордон є одним із способів участі у вихованні дитини, оскільки відсутність права на виїзд дитини за кордон впливає на рівень розвитку дитини. Така дитина повинна відпочивати та оздоровлюватися разом із батьками, розширювати свій світогляд, а тому надання висновку про дозвіл на виїзд дитини за межі країни без згоди іншого з батьків є визначенням способу участі одного з батьків у вихованні дитини.

Відповідно до Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, основним завданням комісії є сприяння забезпеченню реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток.

Пунктом 4 даного Положення визначено, що комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема, участь одного з батьків у вихованні дитини, інші питання, пов'язані із захистом прав дітей.

Отже, вважає, що Орган опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради зобов'язаний був прийняти рішення з приводу її заяви, а не посилатися на можливість захисту порушених прав у судовому порядку, а відтак, його дії є неправомірними.

Позивач та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позов до ОСОБА_4 підтримали за наведених у позовній заяві підстав, просили його задовольнити у повному обсязі. Зокрема, позивачка пояснила, що необхідність виїзду її малолітнього сина за кордон у її супроводі без супроводу батька викликана тим, що на території РФ мешкають її батьки, які після припинення між нею з відповідачем цивільних шлюбних відносин надають їй всіляку допомогу, в тому числі матеріальну. Її батьки є працездатними, мають роботу і постійне місце проживання. Її батько є громадянином РФ, має постійну реєстрацію на території РФ. Навпаки на матеріальну допомогу відповідача вона не може розраховувати, оскільки така допомога з його боку є нерегулярною та не задовольняє усіх потреб їхньої дитини. Вона ж в силу віку дитини не може працювати й заробляти на їхнє життя. Крім того, відповідач не виявляв якоїсь зацікавленості в спілкуванні з дитиною до звернення її з позовом до суду, хоча мав таку можливість, оскільки вона в цьому йому не перешкоджала.

Щодо вимог до Органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради від підтримання позову відмовилися, і ця відмова прийнята судом ухвалою від 11.09.2017 р., якою провадження по справі в частині вимог до цього відповідача закрите.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що з позивачкою ОСОБА_1 вони перебували у цивільному шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. У теперішній час вони з відповідачкою припинили фактичні шлюбні стосунки, проживають окремо. Він бажає приймати участь у вихованні дитини, а надання його сину дозволу на виїзд до РФ у супроводі матері на три роки позбавить його такої можливості, оскільки, як він вважає, позивачка має намір та можливість залишитися на території РФ, де проживають її батьки. До того ж, батьки позивачки не мають постійного місця проживання на території РФ, і його незгода викликана необізнаністю у тому, де він у випадку перешкоджання позивачкою у спілкуванні його з дитиною має розшукувати сина.

Представник Органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради за довіреністю Судейко І.А. у судовому засіданні підтримала висновок Органу опіки та піклування про недоцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на термін 3 роки.

З'ясувавши позицію сторін, заслухавши свідка сторони позивача ОСОБА_9, яка підтвердила наведені позивачкою обставини, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд дістає таких висновків:

Судом встановлено, що сторони у справі - позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 27 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, - в матеріалах справи на а.с.15).

Дитина сторін постійно проживає з матір'ю, що підтверджено у судовому засіданні сторонами.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Частиною 3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст.150, ч.1 ст.155 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст.11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України», постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку -(п.3).

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків;

рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;

рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері) -(п.4).

При цьому діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Суд вважає, що позивачка, забезпечуючи нормальний фізичний, духовний розвиток дитини, довела необхідність і доцільність поїздок сина за кордон до РФ задля гармонійного його розвитку за участі всіх членів сім'ї, в даному випадку - батьків позивачки, та оздоровлення дитини.

За наведених обставин, у зв'язку з відсутністю згоди батька дитини на виїзд її за межі України та, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд дитини сторін за кордон у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Російської Федерації, протягом трьох років.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що надання такого дозволу позбавить його можливості приймати участь у вихованні дитини, оскільки термін перебування іноземних громадян в будь-якій країні регламентований законодавством цієї країни і має обмежений термін. Тож надання дозволу на 3 роки не означає, що протягом всього цього строку позивачка з дитиною мають знаходитися в цій країні. Таким чином права позивача порушеними не будуть. Крім того, матеріали справи містять відомості про те, що батько позивачки ОСОБА_10 є громадянином РФ та за відповідною відміткою в паспорті має в цій країні постійне місце проживання (а.с.24-28), що свідчить про те, що доводи відповідача про неможливість розшуку його дитини у випадку потреби є надуманими як і доводи про неможливість повноцінного медичного обслуговування його дитини на території РФ.

За наведених підстав суд не приймає до уваги висновок Органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради №638/26 від 11.08.2017 р.(а.с.75) про недоцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на термін 3 роки, оскільки це висновок, надає перевагу позиції одного з батьків дитини без відповідного мотивування цього та не враховує інтересів дитини.

Тож позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, протягом трьох років.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: