Провадження № 22-ц/779/1354/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Василишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що її покійний батько ОСОБА_3 був власником квартири АДРЕСА_1, яку 12 березня 2016 року подарував їй. На даний момент у вказаній квартирі зареєстрована колишня дружина її батька відповідачка по справі, яка водночас не є її матірю.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не була членом сімї попереднього власника квартири, оскільки вони розлучилися та не є членом сімї теперішнього власника спірної квартири, забезпечена житлом та добровільно відмовляється від зняття із реєстрації та виселення із квартири, просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 22 по вул. Сорохтея, 16 в м. Івано-Франківську та виселити її із вказаної квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою що втратила право користування квартирою № 22 в будинку № 16 по вул. Сорохтея у м. Івано-Франківську.

Виселено ОСОБА_2 із займаної нею квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 120,40 грн.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав належної оцінки тій обставині, що вона в 1993 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_3, вселилась у спірну квартиру як член сімї, набула право користування житловим приміщенням та 26 листопада 1996 року зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку.

Вказує, що розірвання шлюбу було формальним, оскільки вона із чоловіком і надалі проживали разом та вели спільне господарство, вона доглядала хворого чоловіка до дня смерті. Крім того, під час спільного проживання із чоловіком останній їй говорив, що після його смерті вона залишиться проживати у спірній квартирі.

Вказує, що на момент складання заповіту 01 березня 2016 року ОСОБА_3 був хворим та не міг самостійно прочитати і підписати заповіт.

Висновок суду першої інстанції про те, що вона у 1993 році після одруження продала своє житло є невірним, оскільки до одруження вона проживала із сином у квартирі, яка не була її власністю, вона проживала в ній як наймач.

У звязку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з наведених мотивів.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 втратила право користування спірною квартирою у березні 2016 року у звязку із переходом права власності на квартиру від одного власника до іншого, членом сімї якої відповідач не являється.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 12 березня 2016 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Попередньо власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_3, який був батьком ОСОБА_1 передавши в дар 12 березня 2016 року зазначену квартиру дочці.

Відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною ОСОБА_3

ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 1993 року по 2016 рік.

26 листопада 1996 року ОСОБА_2 зареєстрована за місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1.

19 січня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

13 квітня 2016 року ОСОБА_3 помер.

14 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з вимогою про звільнення квартири та виселення, на що та відповіла відмовою.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Таким чином, ОСОБА_2 після отримання у дар ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 втратила право користування вказаною квартирою, оскільки не є членом сімї нового власника.

Враховуючи, що новим власником квартири є ОСОБА_1, а ОСОБА_2 відмовляється добровільно виселитися із спірної квартири, чим порушує права позивача користуватися своїм майном, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що вона із чоловіком після розірвання шлюбу і надалі проживали разом та вели спільне господарство, доглядала його під час хвороби та до дня смерті, а тому має право користуватися спірною квартирою неналежні, оскільки з 12 березня 2016 року на підставі договору дарування змінився власник квартири.

Твердження сторони апелянта щодо наявності у відповідача права на залишення проживати в спірній квартирі в силу норм ст. 156 та ст. 157 ЖКУ не заслуговують на увагу, оскільки предметом позову є не вирішення питання щодо права члена сімї після розірвання шлюбу на користування житлом, а захист порушеного права нового власника квартири, особою, яка не є членом сімї власника, на користування та розпорядження квартирою.

Крім того, як встановлено в засіданні апеляційного суду, в судовому порядку договір дарування відповідач не оскаржувала.

Реєстрація за місцем проживання, на яку посилається сторона, також сама по собі право користування квартирою не підтверджує.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи також на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_6