Справа № 155/970/16-ц Провадження № 22-ц/773/817/17 Головуючий у 1 інстанції: Шмідт С.А.
Категорія: 19 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від12 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, посилаючись на те, що у 2006 році відповідач, працюючи на посаді податкового інспектора ДПІ в Горохівському районі, використовуючи своє службове становище, шляхом зловживання довірою переконав позивача, який в той час займався підприємницькою діяльністю, оформити на себе в банківській установі кредит, а отримані кредитні кошти передати відповідачу, пообіцявши при цьому сплачувати замість позивача всі грошові зобовязання, які передбачені кредитним договором. Так, у червні 2006 року позивач оформив кредит у відділенні ЗАТ КБ Приватбанк, отримав кредитну картку, на якій знаходилися кошти в сумі 5000,00 доларів США, та передав її відповідачу, який 09 червня 2006 року надав позивачу відповідну боргову розписку. В жовтні 2006 року позивач знову оформив кредит у ВАТ КБ Надра та передав отримані кошти відповідачу, відібравши у нього ще одну боргову розписку. 21 березня 2016 року вироком суду відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.366 КК України. При цьому предявлений до підсудного потерпілим цивільним позивачем ОСОБА_1 цивільний позов було залишено без розгляду у звязку з декриміналізацією вчиненого підсудним діяння. Оскільки відповідач боргу позивачу не повернув, останній зазнав сильного душевного болю, страждань та незручностей, повязаних з розглядом кримінальної справи, який тривав біля 9 років у різних судових інстанціях. Крім цього, починаючи з 2008 року, згідно судового наказу із пенсії позивача щомісячно стягуються кошти в користь банківської установи, у якій позивач отримав вищевказаний кредит, на його адресу надсилаються листи від колекторських компаній з погрозами, внаслідок чого життєві звязки та стосунки позивача є фактично зруйнованими.

З врахування уточненої позовної заяви просить стягнути з відповідача в його користь грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, що станом на 12 квітня 2017 року еквівалентно 134435 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 15000 грн.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 12 квітня 217 року позов в даній справі задоволений частково.

Ухвалено стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 5000 доларів США, що станом на 12 квітня 2017 року еквівалентно 134435,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 1344,35 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в позові.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди жодною із сторін не оскаржується, а тому колегією суддів Апеляційного суду Волинської області не переглядається.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення зміні, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до боргових розписок від 09 червня 2006 року, відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у позивача ОСОБА_1 5000,00 доларів США, які зобовязався повернути при першій вимозі останнього (а.с.4, 5 на звороті).

Відповідно до боргової розписки від 19 жовтня 2006 року (а.с.5), відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 10000,00 доларів США, які були взяті останнім у кредит по договорах № 18051_card від 09 червня 2006 року та № 77738213 від 18 жовтня 2006 року у відділеннях ГРУ Приватбанк та ВАТ КБ Надра відповідно. ОСОБА_2 зобовязався оплачувати та закрити дані кредити і відсотки відповідно до графіків їх погашення, або за першою вимогою ОСОБА_1

Згідно з кредитного договору № 77738213 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки ВАТ КБ Надра від 03 жовтня 2006 року (а.с.97-102), 18 жовтня 2006 року позивач ОСОБА_1 отримав у ВАТ КБ Надра кредитні кошти в сумі 25500 гривень.

11 березня 2006 року ОСОБА_1 звернувся в прокуратуру Горохівського району із заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності, передбаченої законом, оскільки останній спричинив йому матеріальну шкоду в розмірі 10000 доларів США, а також моральну шкоду (а.с.77).

Як вбачається з постанови про порушення кримінальної справи від 26 березня 2008 року, винесеної прокурором Горохівського району С. Фесиком, за зверненням ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем та вчинення службового підроблення службовими особами державної податкової інспекції в Горохівському районі за ознаками ч.3 ст.364, ч.1 ст.366 КК України (а.с.78-79).

Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 21 березня 2016 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.366 КК України, при цьому епізоди, повязані з переданням позивачем відповідачу кредитних коштів, виключені з обвинувачення підсудного за ч.2 ст.190 КК України, оскільки суд встановив, що між останніми склались цивільно-правові відносини з огляду на вищевказані боргові розписки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надані позивачем розписки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність боргових зобовязань між сторонами.

В суді апеляційної інстанції, позивач вказував, що початково була написана відповідачем розписка від 09.06.06 р., яка міститься на а.с.4, в подальшому була написана розписка, що міститься на а.с.5.

При цьому ОСОБА_1 стверджував, що після отримання кредитних коштів такі були передані ним відповідачу на підтвердження чого такий написав розписку.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 вказував, що незважаючи на наявність у нього оригіналу боргової розписки на 10000 доларів США він стверджує, що відповідач боргує лише 5000 доларів, які ОСОБА_2 не повернув, як це було обумовлено договором позики.

Беручи до уваги пояснення позивача та письмові докази у справі, а зокрема боргові розписки, які відповідачем не спростовані належними і допустимими доказами, хоча таке право з врахуванням ч. 4 ст. 10 ЦПК України було розяснено в судовому засіданні ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами склалися позикові правовідносини.

Не заслуговують на увагу твердження відповідача, про те що дані розписки ним не підписувались та про їх існування останній дізнався лише коли відповідач звернувся з даним позовом до суду, оскільки відповідачем, не в суді першої інстанції так і не в суді апеляційної інстанції клопотання про проведення почеркознавчої експертизи останнім не заявлялись, а також відповідачем не було заявлено позову щодо оспорювання даних боргових розписок.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнавав, що копії боргових розписок ОСОБА_1 подавав при розслідуванні кримінальної справи органам досудового слідства, однак ним не було вчинено жодних дій щодо їх оспорювання та спростування.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у кредитора підтверджує свідчить про невиконання боржником свого обов'язку по поверненню позики.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Суд першої інстанції, з врахуванням наявності у позивача оригіналу боргового документу, а саме розписки, прийшов до правильного висновку, що боржник ОСОБА_2 грошового зобовязання за договором позики не виконав, а тому у позивача є всі правові підстави вимагати повернення коштів у судовому порядку.

Однак стягуючи суму боргу в доларах США відповідно до гривневого еквіваленту, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці 4 п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України від 25 серпня 1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» грошовою одиницею і єдиним законним засобом платежу на території України є гривня.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» стоном на 12.04.2017 року офіційний курс НБУ долара США становить 26,89 гривень за 1 долар США ( а.с.115).

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 134450,00 гривень заборгованості за договором позики, беручи до уваги курс національного банку України станом на день постановлення рішення, а саме 26.89 грн. за один долар США ( а.с 115).

Оскільки, судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права в частині визначення валюти у якій стягується борг за договором позики, рішення суду слід змінити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2017 року в даній справі змінити.

Викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 134450 (сто тридцять чотири тисячі чотириста пятдесят) гривень 00 копійок».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: