Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1474/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Галаган О.В.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

13.09.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді - Суровицької Л.В.,

суддів - Авраменко Т.М., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням щляхом виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації.

В ході розгляду справи уточнив позовні вимоги і просив суд:

- усунути перешкоди у користуванні майном, а саме 3/5 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5 та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою та зобов'язати Центр надання адміністративних послуг скасувати їх реєстрацію за вказаною адресою із внесенням надалі відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру;

- визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та зобов'язати Управління державної міграції служби України в Кіровоградській області скасувати її реєстрацію за вказаною адресою, зобов'язати Центр надання адміністративних послуг скасувати її реєстрацію із внесенням надалі відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 грудня 1991 року він за власні кошти придбав частину домоволодіння у АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3), він на її прохання зареєстрував у належному йому домоволодінні. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_3 народилась донька ОСОБА_8, батьком якої було зазначено його, оскільки з моменту розірвання шлюбу не минуло 10 місяців. У 2007 році ОСОБА_3 без його згоди зареєструвала у вказаному домоволодінні, крім доньки, свою матір ОСОБА_5, що призвело до сварок між ними. В кінці літа 2011 року ОСОБА_3 забрала свої речі і переїхала проживати до іншого чоловіка, з яким на даний час перебуває у шлюбі, а потім з ним без його згоди знову повернулась до будинку, в якому зареєстрована. У лютому 2014 року донька - ОСОБА_9 вийшла заміж, взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_6 і виїхала на постійне місце проживання у м. Сочі Російської Федерації. Останній раз вона приїздила до матері у жовтні 2014 року, після цього за місцем реєстрації не проживає.

Вказував, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не бажають добровільно виселятися, проживають у належному йому будинку без врегулювання порядку користування ним, не бажають укладати договір найму житлового приміщення із визначенням умов проживання, не знімаються з реєстрації, самовільно вселяють інших осіб у належний йому житловий будинок. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 користуються належним йому майном без будь-якої правової підстави, чинять йому перешкоди у особистому користуванні житлом, здійснюють руйнування помешкання, позбавляють його можливості здати майно у найм, що є порушенням права власності(а.с.2-5,110-112).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні майном - 3/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5

В решті позовних вимог відмовлено, розподілено судові витрати (т.1 а.с.240-246).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (т.2, а.с.2-5). Зазначає, зокрема, що судом не було враховано ті обставини, що після розірвання шлюбу у 1991 році, позивач та відповідач проживали разом, їх шлюбні відносини продовжувались (т.2,а.с.17-19).

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України під розписку повідомлені про час та місце розгляду справи, не прибули.

Від представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 надійшло письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Представник позивача заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила суд залишити рішення суду без змін.

Як свідчить довіреність, видана ОСОБА_3 ОСОБА_2, останній уповноважений на представництво її інтересів в суді апеляційної інстанції. Відомості про те, що ОСОБА_2 уповноважений в установленому законом порядку представляти інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом лише в частині щодо відповідача ОСОБА_3

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (післяшлюбне прізвище - ОСОБА_3) розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 27 травня 1991 року вчинено запис №12, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 27.05.1991 року (.с. 9).

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 придбав на підставі договору купівлі-продажу 20 грудня 1991 року у ОСОБА_11 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с. 10-11). Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Кіровоградському ОБТІ.

На прохання ОСОБА_3, яка мала народити дитину, у грудні 1991 року позивач дозволив їй проживати та зареєстрував в належному йому спірному житловому будинку (т.1а.с.36).

Договір найму між ними не укладався, чого не заперечували і сторони.

У 2007 році у будинку була зареєстрована мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5.

Оскільки позивач неодноразово просив відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звільнити належний йому житловий будинок та знятись з реєстрації, ОСОБА_3, з метою захисту своїх прав, зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з травня 1991 року по вересень 2011 року, визнання майна, а саме 3/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Проте, рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 червня 2015 року, у задоволенні позову було відмовлено у зв'язку з недоведеністю факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, позовну заяву ОСОБА_5, матері ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_11 про визнання договору купівлі-продажу 3/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 недійсним, залишено без розгляду (т.1 а.с. 190).

Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, вставлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

17 травня 2015 року позивач звертався до відповідача ОСОБА_3, з письмовою вимогою у десятиденний термін з моменту отримання листа врегулювати питання проживання у спірному будинку шляхом укладання договору найму житлового приміщення, проте відповідач вказані вимоги не виконала (а.с. 20-21).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 користування житловим будинком здійснює на свій розсуд без узгодження з позивачем. Без згоди власника вселила в належний йому будинок свого чоловіка, а також його родичів. Від укладення з позивачем договору найму житла, відмовляється.

Як на підстави позову позивач посилався на те, що на порушення вимог ст.ст.319,321,391 ЦК України він не має змоги користуватися своєю власністю, в той час як відповідач ОСОБА_3, якій було дозволено проживати у будинку, не являється йому ні родичем, ні членом сім'ї, ні колишнім членом сім'ї.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Одним із таких принципів є право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника у відношенні до свого майна.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Договір найму житла з відповідачкою не укладали,

позивач виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом виселення із житлового будинку є обґрунтованими, та відповідають положенням статті 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, є безпідставними, такими, що спростовуються рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 березня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 червня 2015 року.

Суд ухвалив рішення в частині щодо ОСОБА_3 з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И ЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від13 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

О.І.Чельник