провадження № 2/243/3791/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 вересня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
при секретарі Останькович А.О.
за участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Слов'янська цивільну справу за позовною ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В серпні 2017 позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок № АДРЕСА_1, де разом з нею зареєстрований відповідач, який з 2001 року по теперішній час у вказаному будинку не проживає та його фактичне місце мешкання їй не відоме. У зв'язку з викладеним просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № АДРЕСА_1.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги у повному обсязі, пояснення надала аналогічні викладеним у заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.03.2005 року, ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок № АДРЕСА_1 (а.с.10).
Зазначене підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № НОМЕР_2 від 21.03.2005 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 10.03.2006 року (а.с.11; 13).
Відповідно до копії домової книги для реєстрації громадян, що проживають в АДРЕСА_1, ОСОБА_3 зареєстрований у вказаному будинку (а.с.19-22).
Відповідно до Акту № 494 від 11.08.2017 року складеним керівником комітету мікрорайону Черевківка м. Слов'янськ, ОСОБА_3 не проживає в АДРЕСА_1 з 2001 року по теперішній час (а.с.7).
Крім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_2 та їй достовірно відомо, що ОСОБА_3 не проживає в її будинку з 2001 року, особистих речей його також немає.
Свідок ОСОБА_5 також зазначила, що вона мешкає поруч з ОСОБА_6, з якою підтримує дружні стосунки. Вона особисто не знає та жодного разу не бачила в будинку чи на подвір'ї ОСОБА_2 ОСОБА_3. Їй достовірно відомо, що ОСОБА_2 не чинила перешкод у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_3.
Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд.
За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до пункту 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).
Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, оскільки його подальша реєстрація перешкоджає позивачеві у розпорядженні належною йому власністю.
Суд вважає такі вимоги позивача цілком обґрунтованими, оскільки дійсно відповідач ОСОБА_3 в спірному будинку не мешкає, але залишився там зареєстрований. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані і підлягають задоволенню.
Позивач не вимагає компенсації понесених ним судових витрат.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 223, 224, 294 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № АДРЕСА_1.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко