УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), в якому з урахуванням зменшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь 252,98 євро, у тому числі 206,56 євро нарахованих процентів від суми неповернутого вкладу за період із 06 квітня по 17 листопада 2015 року включно; 3 % річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за період із 06 квітня по 17 листопада 2015 року включно у сумі 46,42 євро.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем в особі відділення № 2 філії «Слобожанське РУ» 31 березня 2014 року було укладено договір банківського строкового вкладу, згідно з яким позивач передав банку грошові кошти у сумі 2 299,14 євро строком на 370 днів зі сплатою 9 % річних за період із 31 березня 2014 року по 04 березня 2015 року та зі сплатою 17 % річних за період із 05березня 2015 року по 05 квітня 2015 року. 03 квітня 2015 року позивач звернувся до банку із заявою про повернення суми депозиту та нарахованих процентів, проте в обумовлені договором строки їх повернуто не було. Наступні звернення до банку щодо повернення належних йому коштів також були проігноровані банком. Зазначив, що постановою Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних та лише 18 листопада 2015 року через уповноважений Акціонерний банк «Південний» він отримав гроші у сумі 612 227 грн 61 коп. у рахунок виплати депозиту у розмірі 2 498,84 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 206,56 євро нарахованих процентів від суми неповернутого вкладу за період із 06 квітня по 17 листопада 2015 року включно; 3 % річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язаньза період із 06 квітня по 17 листопада 2015 року включно у сумі 1 358,71 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно з ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За змістом ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Установивши, що укладеним між сторонами договором не було передбачено розмір процентів, належних до сплати вкладнику банком у разі несвоєчасного виконання останнім обов'язкущодо повернення вкладу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягненняпроцентів за користування вкладом за процентною ставкою 17 %, передбаченою умовами договору, після закінчення строку дії договору. При цьому суд правильно послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29червня 2016 року у справі № 6-272цс16.

Крім того, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні указаного позову, апеляційний суд правильно керувався наступним.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2, 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Установивши, що рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із 18 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, а 18 грудня 2015 року на підставі постанови правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року розпочато процедуру ліквідації цього банку, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції - 23 березня 2016 року у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому суд правильно послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 20січня 2016 року у справі № 6-2001цс15 та від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16.

Зі змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду не вбачається підстав для висновків про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Таким чином, під час розгляду зазначеного позову суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Доводи касаційної скарги щодо невиконання апеляційним судом вимог ч. 2 ст. 73 ЦПК України, оскільки заявник не отримав жодного повідомлення про розгляд питання щодо поновлення процесуального строку на подання апеляційної скарги відповідачем, не впливають на правильність висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору, враховуючи, що за приписами вказаної норми закону присутність осіб не є обов'язковою.

У зв'язку з цим вважаю за необхідне також зазначити, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (ст. 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Те саме стосується доводів касаційної скарги про порушення апеляційним судом ст. 303-1 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.

Стосовно посилання заявника у касаційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-39цс13, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Судом установлено, що із 18 вересня 2015 року у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію, тому із посиланням на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15 та від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом із тим зі змісту постанови Верховного Суду України у справі № 6-39цс13, на яку посилається заявник, вбачаються інші фактичні обставини справи.

Посилання заявника у касаційній скарзі на зменшення банком в односторонньому порядку процентів до 0,0001 % є безпідставним, враховуючи предмет і підстави поданого позову, вимоги ст. 11 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2у у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу,за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 липня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В.Ступак