Справа №464/4099/17
пр.№ 4-с/464/150/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2017 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Теслюка Д.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Горбач О.І.,

представника заявника ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на дії та постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області,

в с т а н о в и в :

Представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області із зарахування оплат, проведених ЛМКП «Львівтеплоенерго» у інших виконавчих провадженнях, всупереч призначенню платежу - незаконними; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №464/543/15-ц від 26.04.2017 року; зобовязати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області відновити виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа.

В обґрунтування скарги покликається на те, що відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.09.2015 року скасовано рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15.04.2015 р. та вирішено стягнути із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 заробітну плату в сумі 31 857,83 грн., компенсацію втрати частини заробітку в сумі 7 250,14 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2 450 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., що в загальному складає 42 557,97 грн. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист, що був звернутий до виконання та перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області. ЛМКП «Львівтеплоенерго» 29.05.2017 року отримано постанову про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2017 р. у звязку з оплатою в повному обсязі суми боргу згідно виконавчого листа. За інформацією, наданою державною виконавчою службою, державним виконавцем було зараховано в якості оплат згідно виконавчого листа №464/543/15-ц, крім сум, сплачених ЛМКП «Львівтеплоенерго» у даному ВП №48947372 (основний борг згідно виконавчого документу (за вирахуванням податків та зборів), витрати на проведення виконавчих дій та виконавчий збір) ще й оплати, здійснені у інших виконавчих провадженнях, відкритих по стягненнях на користь інших фізичних осіб, незважаючи на те, що у платіжних дорученнях містилося чітке призначення платежу, з котрого чітко вбачалося у якому виконавчому провадженні сплачено кошти. Вказує, що такі дії державного виконавця суперечать п.3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Національного банку України від 21.01.2004 року №22 та п.1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 р. Вказаними нормативно-правовими актами передбачено, що отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначити порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. При кожному перерахуванні коштів ЛМКП «Львівтеплоенерго» чітко вказує у якому виконавчому провадженні вони сплачені. Таким чином вважає, що такі дії державного виконавця, що полягають у зарахуванні проведених оплат всупереч вказаному призначенню платежу, на власний розсуд, суперечить наведеним нормам права, а закриття виконавчого провадження з таким підстав є необґрунтованим. До того ж органом виконавчої служби було перераховано з платежів, здійснених боржником у інших виконавчих провадженнях, на користь інших стягувачів, більше коштів на користь ОСОБА_3, ніж він би мав отримати відповідно до діючого законодавства, з урахуванням того, що у нього виник обовязок сплатити з отриманої заробітної плати відповідні податки і збори. Окрім того, вказує, що державний виконавець діяв всупереч Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ст. 45 передбачено, що забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачем, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких ці суми стягнуто. А відтак зазначає, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» двічі понесло витрати на сплату податків та зборів з доходу ОСОБА_3, спершу сплативши такі як роботодавець, а вдруге за перерахунком державного виконавця. На підставі наведеного просить скаргу задовольнити.

В судовому засіданні представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» скаргу підтримала з підстав, що наведена в такій. Додатково надала пояснення про те, що кошти на депозитний рахунок Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області надійшли згідно платіжних доручень підприємства, вони не були стягнені з розрахункового рахунку в ході примусового виконання рішення згідно розпорядження державної виконавчої служби, а відтак такі кошти не могли бути використані поза призначенням платежу, що суперечить чинному законодавству.

Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 подав письмові заперечення на скаргу, в яких просить відмовити в задоволенні скарги, покликаючись на те, що згідно рішення суду та виконавчого документа не вбачається, що із суми, стягнутої на користь стягувача, слід відрахувати податки за рахунок стягувача. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податкового прибутку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Оскільки рішенням суду та виконавчим документом не передбачено, що з суми стягнутої на користь стягувача слід відрахувати податки за рахунок стягувача, державний виконавець діяв керуючись ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того, зазначив, що стягнуті кошти роз приділяються відповідно до вимог ст. 45, ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження», а саме в даному випадку в першу чергу на виконання рішень судів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, повязані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів. На підставі наведеного вважає, що кошти, що надійшли на депозитний рахунок відділу ДВС були розприділені з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 надав пояснення, що відповідають змісту письмових заперечень на скаргу та просить відмовити в задоволенні такої. Додатково зазначив, що оскільки виконавчий документ ОСОБА_3 надійшов швидше за інші, зокрема 06.10.2015 року, наступний 07.12.2016 р., розприділення коштів, що перебували на депозитному рахунку відділу ДВС повністю відповідали чинному Закону України «Про виконавче провадження».

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Виконавчими провадженнями поновлюються майнові та особисті немайнові права осіб шляхом застосування процесуальних засобів і способів примусу до осіб, які добровільно не виконали свої обов'язки у сфері матеріальних правовідносин.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів скарги та встановлено судом, у провадженні Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області перебувало виконавче провадження №48947372, відкрите 07.10.2015 року державним виконавцем Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області, з примусового виконання виконавчого листа №464/543/15-ц про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3: заробітної плати в сумі 31 857,83 грн., 7 250,14 грн. компенсації втрати частини заробітку, витрати на правову допомогу в сумі 2 450 грн. і 1 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 від 26.04.2017 р., виконавче провадження №48947372 з примусового виконання виконавчого листа №464/543/15-ц, виданого 28.09.2015 р., закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку із тим, що згідно з наявними в матеріалах виконавчого провадження платіжними дорученнями основна сума боргу, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачено в повному обсязі (а.с.14).

Суд не приймає до уваги покликання представника стягувача на те, що державним виконавцем неправомірно було самостійно визначено порядок зарахування коштів, всупереч визначеного платником призначення платежу, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст.26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 44 Закону органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Як вбачається з матеріалів скарги та встановлено судом, в ході зведеного виконавчого провадження боржником ЛМКП «Львівтеплоенерго» було сплачено на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби кошти на виконання рішень. У відповідних платіжних дорученнях боржником було зазначено призначення конретних платежів.

Стаття 19 Закону України «Про виконавче провадження» містить перелік прав та обов'язків сторін виконавчого провадження, однак серед таких прав відсутнє право боржника сомостійно визначати призначення платежу в рамках виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст.46 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, повязані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів.

В ході розгляду скарги державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 долучено реєстр виконавчих проваджень, боржником у яких є ЛМКП «Львівтеплоенерго» у спорах, що виникли із трудових правовідносин. Із вказаного реєстру вбачається, що виконавчий документ стягувача ОСОБА_3 надійшов до органу ДВС 06.10.2015 р., наступний виконавчий документ надійшов 07.12.2016 р. Оскільки виконавчий документ ОСОБА_3, боржником у якому є ЛМКП «Львівтеплоенерго», надійшов першим, примусове стягнення коштів у наступному виконавчому провадженні можливе лише за наявності задоволення вимоги стягувача попередньої черги.

А відтак, відсутні підстави для висновку, що діями державного виконавця порушено права чи свободи стягувача, у звязку з чим, у задоволенні скарги необхідно відмовити.

Керуючись ст. 383, 385 - 387 ЦПК України,

у х в а л и в :

У задоволенні скарги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на дії та постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом пяти днів з дня проголошення.

Суддя Д.Ю. Теслюк