АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4262/17 Головуючий 1 інст. - Букреєва І.А.
Справа № 643/1346/17-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» серпня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Департамент реєстрації управління ведення реєстру територіальної громади Харківської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 та позбавити відповідача права користування житловим приміщенням за вказаною адресою; зобов'язати Департамент реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання Харківської міської ради зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування квартири від 01 березня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі № 635, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ХМБТІ» від 17 березня 2005 року, реєстраційний номер 9921862.

В вищевказаній квартирі з 17 квітня 2013 року зареєстрований син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проте реєстрація відповідача у вказаній квартирі була формальністю, так як відповідач до травня 2014 року проживав разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_2.

З травня 2014 року він в спірній квартирі не проживає.

Реєстрація відповідача в квартирі створює їй перешкоди в оформленні субсидії.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в травні 2014 року ОСОБА_2 виїхав до Російської Федерації, про що було повідомлено в судовому засіданні 12 квітня 2017 року. Точне місце знаходження сина їй не відомо саме з травня 2014 року, але зв'язок із сином є через мережу інтернет. Він мешкає в Російській Федерації, має тимчасову посвідку на проживання, працює неофіційно та перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 На час подачі апеляційної скарги вона має намір продати вказану квартиру, але не може її виставити на продаж, оскільки там зареєстрований її син. До того ж ОСОБА_2 сам в усній формі просив зняти його з реєстрації, оскільки він не збирається повертатися до України; вказує, що у нього на території Російської Федерації є робота, фактично склалась родина.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів того, що вона приймала заходи щодо розшуку відповідача і що укладена раніше домовленість не існує на даний час, оскільки відповідач не продовжує проживати без реєстрації разом з позивачем з метою отримання доходу від надання квартири в оренду.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Із вимог частини 2 статті 405 ЦК України вбачається, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. В цій квартирі зареєстрована вона та з 17 квітня 2013 року відповідач. Із заяви ОСОБА_2, яка завірена Донецьким нотаріальним округом Ростовської області (РФ) вбачається, що з моменту реєстрації ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживав. З 2014 року він проживає та працює в Російській Федерації. Він знаходиться в цивільному шлюбі з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. В своїй заяві він просив апеляційну скаргу його матері - задовольнити, рішення суду - скасувати.

Виходячи з того, судова колегія вважає, що підстав для відмови в задоволенні позову в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не вбачається, оскільки обставини справи свідчать про те, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає в спірній квартирі більше року без поважних причин, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача щодо зняття з реєстрації є зайвими.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Неповно з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, не звернувши увагу на вимоги закону, суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення.

Оскільки рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2017 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії