АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/975/17 Доповідач - Загорський О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - ОСОБА_1, представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором грошової позики,-

ВСТАНОВИЛА:

26.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом.

В обгрунтування вимог зазначено, що 20.03.2009 року він позичив відповідачу 2320 дол. США на три місяці - до 20.06.2009 року, а 27.04.2009 року він позичив ОСОБА_2 ще 3815 дол. США на три місяці, до 27.07.2009 року.

Через АТ «Дельта Банк», ПАТ «ПриватБанк» і систему переказів Privat Money позивач отримав від ОСОБА_2 - 31849 грн., що при курсі 8.4 грн./дол. становить 3792 дол. США. Станом на 11.05.2011 року залишок боргу складає 2343 дол. США, тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 2343 дол. США неповернутої позики, 515,56 дол. США - 3% річних від простроченої суми та судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 - 60797,22 грн заборгованості згідно угоди про позику грошей від 27.04.2009 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що кошти за договором позики від 01.10.2009 року нею не отримувались, а позичались згідно розписки від 20.03.2009 року до 20.06.2009 року і згідно угоди від 27.04.2009 року до 27.07.2009 року.

Зазначає, що ОСОБА_1 звертався з позовом у справі про стягнення з неї коштів за договором позики від 01.10.2009 року і після заявляння клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, оскільки вона ніякого договору від 01.10.2009 року не підписувала, ОСОБА_1 подав заяву про залишення його позову без розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказував, що договір від 01.10.2009 року ОСОБА_2 не підписувався, цей договір складено ним як підсумок позичок від 20.03.2009 року і 27.04.2009 року та кошти ОСОБА_2 за цим договором від 01.10.2009 року не отримувала.

Вказала, що 26.09.2017 року був вперше поданий позов щодо розписок від 20.03.2009 року і від 27.04.2009 року, а тому позивачем пропущено строки позовної давності про які заявлено в суді першої інстанції.

Вказує, що суд безпідставно посилався на переривання строку позовної давності і не застосував до позову строки позовної давності про які було заявлено ОСОБА_2

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

ОСОБА_3 вказав, що кошти ОСОБА_2 повернула і останній платіж був в 2011 році, просив застосувати строки позовної давності.

ОСОБА_1, апеляційну скаргу заперечив і навів доводи аналогічні вказаним в поданому запереченні на апеляційну скаргу.

Вказав, що договір позики від 01.10.2009 року було укладено як підсумовуючий, що включав в себе всі попередні зобов'язання позичальника.

ОСОБА_1 не спростував доводів представника апелянта, що останній платіж був здійснений ОСОБА_2 в 2011 році.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки її доводи знаходять своє підтвердження в матеріалах справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Суд першої інстанції не взяв до уваги твердження вказані в заяві про застосування строку позовної давності, оскільки вважав, що строк позовної давності було перервано зверненням ОСОБА_1 з позовом 21.06.2013 року.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, оскільки висновок суду суперечить матеріалам справи і не є вмотивованим.

Судом встановлено, що згідно розписки від 20.03.2009 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 - 2320 доларів США на 3 місяці. Розписка містить застереження від 20.06.2009 року, що термін дії договору продовжено на два місяці на тих самих умовах (а.с. 4).

За угодою від 27.07.2009 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 - 3815 доларів США на три місяці. Вказану суму ОСОБА_2 зобов'язалась повернути до 27.07.2009 року (а.с. 5).

Відмовляючи в задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, яка подана ОСОБА_2 09.12.2016 року (а.с. 24), суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звертався з позовом - 21.06.2013 року і перебіг позовної давності терміном три роки почався заново, а тому позов поданий ОСОБА_1 - 26.09.2016 року поданий в межах строку позовної давності, визначеного ч. 2 ст. 265 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції суперечить як нормам ЦК України і доказам по справі, так і правовим висновкам Верховного Суду України, з наступних обставин.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що в позові від 21.06.2013 року (справа 607/11979/13-ц) ОСОБА_1 просив стягнути на його користь неповернені кошти по договору позики від 01.10.2009 року.

Згідно змісту заочного рішення від 05.09.2013 року, яке в подальшому за заявою ОСОБА_2 було переглянуте і скасоване, суд першої інстанції досліджував саме обставини щодо договору від 01.10.2009 року (а.с. 31).

У цій же справі (607/11979/13-ц) ухвалою суду від 11.08.2016 року, за клопотанням ОСОБА_1 його позовні вимоги про стягнення заборгованості по договору від 01.10.2009 року залишено без розгляду (а.с. 33).

Про звернення в суд з вимогами про стягнення заборгованості за договором від 01.10.2009 року вказує і сам ОСОБА_1 в своєму позові (а.с. 2-3).

На противагу вказаному суд першої інстанції ототожнив позов про стягнення заборгованості за договором від 01.10.2009 року (справа 607/11979/13-ц) з позовом про стягнення заборгованості за розпискою від 20.03.2009 року і угодою від 27.07.2009 року (справа 607/10815/16-ц), не звернувши при цьому увагу, що позови містять різний предмет спору - різні боргові документи.

Суд першої інстанції вказав про переривання строку позовної давності зверненням ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 01.10.2009 року і для позову про стягнення заборгованості за розпискою від 20.03.2009 року та угодою від 27.07.2009 року.

Вказаний висновок суду першої інстанції суперечить доказам у справі і суперечить правовому висновку Верховного Суду України викладеному в постанові від 24 травня 2017 року у справі за № 6-1763цс16 в якому вказано, що перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду.

Не перериває перебігу такого строку подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що перебіг позовної давності перервався, передчасно відхиливши заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вказане, докази наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності обгрунтована і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Колегія суддів вважає, що строк позовної давності за розпискою від 20.03.2009 року і угодою від 27.07.2009 року слід обчислювати з 02.09.2011 року оскільки:

термін повернення коштів згідно розписки від 20.03.2009 року - 3 місяці. Розписка містить застереження від 20.06.2009 року, що термін дії договору продовжено на два місяці на тих самих умовах (а.с. 4);

за угодою від 27.07.2009 року термін повернення коштів - до 27.07.2009 року (а.с. 5).

ОСОБА_1 в позовній заяві (а.с. 2-3) вказує, що станом на 11.05.2011 року йому було повернуто - 31849 грн і дальше добровільне повернення боргу припинилось;

в розрахунку 3% річних (а.с. 6) вказано, що станом на 11.05.2011 року повернуто 3792 долари США.

дату останнього платежу - 11.05.2011 року вказано і в розрахунку уточнених судових вимог згідно угоди від 27.04.2009 року (а.с. 65);

згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 68) останній платіж проведено 11.05.2011 року;

під час розгляду справи в апеляційному порядку ОСОБА_1 не спростовував і не спростував твердження представника апелянта про сплату останнього платежу 11.05.2011 року;

оскільки ОСОБА_2 частково погашала заборгованість після спливу терміну повернення коштів, що свідчить про визнання нею боргу і відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався.

Згідно ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново;

в даному випадку перебіг позовної давності перервався до моменту відмови ОСОБА_2 від сплати боргу в добровільному порядку - 11.05.2011 року і обізнаності про порушення свого права ОСОБА_1 від 02.09.2011 року;

в листі від 02.09.2011 року - розрахунку штрафу за несвоєчасне повернення боргу згідно розписки і угоди (а.с. 34-35, 47-48) ОСОБА_1 вказував про необхідність повернення боргу і розрахував штрафні санкції за невчасне повернення боргу, що свідчить про те, що станом на 02.09.2011 року ОСОБА_1 достеменно знав про порушення свого права;

вказаний лист був відправлений ОСОБА_5 рекомендованим повідомленням (а.с. 47);

з врахуванням часткового визнання ОСОБА_2 боргу, сплати останнього платежу - 11.05.2011 року, вимоги ОСОБА_1 від 02.09.2011 про сплату боргу і штрафу то слід дійти висновку, що ОСОБА_1 не тільки міг довідатись, але і достеменно знав про порушення свого права станом на 02.09.2011 року, оскільки у своєму листі вимагав відновлення свого права шляхом сплати боргу і штрафу.

Про застосування строку позовної давності ОСОБА_2 зверталась як в суд першої інстанції (а.с. 24), так і при розгляді справи в апеляційному порядку.

Висновок суду апеляційної інстанції щодо переривання строку позовної давності за вказаною борговою розпискою і угодою, і що його слід рахувати від 02.09.2011 року відповідає і правовій позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 22 березня 2017 року у справі за № 6-43цс17.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання про пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності за розпискою від 20.03.2009 року і угодою від 27.07.2009 року з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не тільки міг довідатись, але і достеменно знав про порушення свого права станом на 02.09.2011 року, оскільки у своєму листі від 02.09.2011 року вимагав від ОСОБА_2 відновлення свого права шляхом сплати боргу і штрафу то строк позовної давності за розпискою від 20.03.2009 року і угодою від 27.07.2009 року сплив - 02.09.2014 року.

ОСОБА_1 звернувся в суд з пропуском строку позовної давності тільки 26.09.2016 року.

Висновок суду апеляційної інстанції щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 16 листопада 2016 року у справі за № 6-2469цс16.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Колегія суддів приходить до переконання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговими документами, відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: