АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи №753/6545/16-ц Головуючий у 1 інстанції Даниленко В.В.
Апеляційне провадження №22-ц/796/6620/2017 Доповідач Шахова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Шахова О.В.

суддів: Вербова І.М., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря Горак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу, визнання права на притримання предмету договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання відсутніми правовідносин за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_4, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 350 тис. грн., що еквівалентно 13 тис. дол. США. Визнати за ним право на притримання предмету договору купівлі-продажу - квартири АДРЕСА_1 та не передання оригіналів правовстановлюючих документів,з метою унеможливлення перереєстрації права власності на нерухомість, до виконання ОСОБА_2 зобов,язань щодо повного розрахунку вартості квартири.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що в 2003 році він запропонував відповідачам купити в нього належну йому на праві приватної власності чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 25 000 доларів США.

Сторони домовились укласти договір купівлі-продажу квартири на наступних умовах: відповідач ОСОБА_2 передає йому 12 000 доларів США в рахунок першого платежу за квартиру, а залишок суми в розмірі 13 000 доларів США зобов'язується сплатити по можливості або за першою вимогою позивача. За домовленістю сторін право власності на дану квартиру а покупця ОСОБА_2 не реєструється до повного розрахунку, а всі документи стосовно купівлі-продажу квартири зберігаються у продавця.

Вказані домовленості були оформлені розпискою від 03.09.2003 p., власноруч написаною відповідачем ОСОБА_2.і в цей же день між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу.

Проте, станом на день звернення до суду, ОСОБА_2 умови боргової розписки не виконані.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати відсутніми правовідносини посвідчені розпискою, датованою 3 вересня 2003 року, фактично складеною в березні 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Свої вимоги мотивувала тим, що позов ОСОБА_1 викликаний виключно вплинути на поділ майна подружжя в інтересах ОСОБА_2, прийняте судом за відсутності самого спору між сторонами у наслідок зловживання правами на звернення до суду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 350 000 гривень 00 коп.

У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ухвалити рішення в цій частині про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на, що судом розглянуто справу за відсутніми реально правовідносинами, що надумані позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх представниками з АО «Віко» для впливу на поділ майна подружжя.

Крім того, відповідно до п. 3 договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2, що укладено між ОСОБА_1 в особі його представника за довіреністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 покупцем, що міститься в матеріалах справи сторони зазначили, що повний розрахунок за придбану квартиру відбувся між сторонами до укладення договору купівлі - продажу, тобто в 2003 році.

Всі обставини справи в комплексі мали б викликати у суду сумнів в наявності дійсних правовідносин позики між зазначеними особами та все ж таки суд мав би призначити в справі судову технічну хімічну експертизу документів, яка б могла розвіяти чи підтвердити такі сумніви.

У іншій частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржено і підстав перевіряти його законність і обґрунтованість у цій частині у суду апеляційної інстанції немає.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в оскаржуваній частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов частково, суд виходив з наявності боргового зобов'язання ОСОБА_2 перед позивачем.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 03.09.2003 року між ОСОБА_1, в особі ОСОБА_5, яка діяла на підставі доручення від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири. (т. 1 а.с.5-зв)

Згідно розписки від 03.09.2003 року продаж зазначеної квартири було вчинено за 25 000 доларів США, при цьому ОСОБА_2 передав позивачу перший платіж в розмірі 12 000 доларів США, а залишок в розмірі 13 000 доларів США зобов'язався сплатити по можливості або на першу вимогу позивача, що визнається сторонами.

Проте, ОСОБА_2 на вимогу позивача не сплатив залишок боргу в розмірі 13 000 доларів США, чим взяті на себе зобов'язання за розпискою не виконав.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 ставила питання про визнання відсутніми правовідносини за договором позики, що посвідчені розпискою, датованою 3 вересня 2003 року, оскільки позов ОСОБА_1 викликаний виключно вплинути на поділ майна подружжя в інтересах ОСОБА_2

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11).

При цьому, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Отже, в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Таким чином, суду необхідно було уточнити позовні вимоги ОСОБА_6, з'ясувати предмет та підстави заявленого нею позову, чи відповідає обраний нею спосіб захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, встановити характер спірних правовідносин й відповідно - правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 неправильно обрала спосіб захисту своїх прав, оскільки такий спосіб захисту як визнання відсутніми правовідносин за договором позики не передбачений законом.

Колегія суддів вважає за можливе роз'яснити наступне.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України у справах № 6-2552цс16 від 18.01.2017 року та від 01.02.2017 року у справі №6-2360цс16.

Отже, ОСОБА_3 має право на звернення до суду із позовом про визнання договору позики недійсним.

Законодавством передбачено, що суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів З, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Проте, судова колегія ні за змістом ні за суттю не може застосувати норми положень про визнання договору позики недійсним, оскільки мотиви позову не є чіткими.

За статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вирішити спір за позовом ОСОБА_3 у спосіб який вона обрала не є можливим, оскільки її доводи підпадають під певний юридичний механізм оспорення правочину.

Хоча у справі яка переглядається, суд ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та вказуючи на факт наявності особистих боргових зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу визнається сторонами правочину, неправильно застосував норми процесуального законодавства, однак вірно вирішив спір по суті, та відмовив у задоволенні зустрічного.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку про те, що судове рішення першої інстанції в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

У силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення в оскаржуваній частині, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді