Справа № 2-996/2001 Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Провадження № 22-ц/773/1119/17 Категорія: 81 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар - Вергун Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову старшого державного виконавця Іваничівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Микитюка Миколи Михайловича за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_3 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 13 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною скаргою посилаючись на те, що на підставі рішення Нововолинського міського суду Волинської області з нього проводилося стягнення аліментів на користь ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття.

У період його перебування у місцях позбавлення волі Нововолинським управлінням праці та соціального захисту населення стягувачу виплачувалася тимчасова допомога на дитину, розмір якої з вересня 2006 року по 01.03.2007 року та з серпня 2010 року по 31.10.2013 року становить 13716 грн., які він відшкодував державі. Крім того, 01.10.2013 року він сплатив стягувачу 13000 грн. заборгованості по аліментах, які мали бути зараховані у рахунок майбутніх платежів.

Ухвалою суду від 23.02.2016 року було визнано неправомірними дії державного виконавця щодо нарахування йому заборгованості по аліментах за період з січня 2009 року по 23.12.2015 року та зобов'язано здійснити розрахунок заборгованості відповідно до вимог законодавства.

03.03.2016 року державний виконавець здійснив новий розрахунок заборгованості по аліментах та визначив, що за аналогічний період її розмір становить 21618,97 грн..

Вважає дії державного виконавця щодо збільшення розміру заборгованості неправомірними.

Крім того, постановою державного виконавця від 09.03.2016 року накладено арешт на його майно для забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення аліментів, але будь-якої суми заборгованості у постанові не зазначено.

Враховуючи наведене, просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо збільшення розміру заборгованості по аліментах за попередній період з січня 2009 року по грудень 2015 року, а також скасувати постанову про арешт майна від 09.03.2016 року (а.с.150-151).

Ухвалою Нововолинського міського суду від 13 липня 2017 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просять скасувати цю ухвалу та постановити нову - про задоволення скарги ОСОБА_1.

У письмовому запереченні представник стягувача ОСОБА_6 апеляційну скаргу заперечила та просить її відхилити.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, не з'явилися.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а ухвала суду - до скасування з таких підстав.

Відмовляючи у скарзі в частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо визначення розміру заборгованості по аліментах згідно розрахунку від 03.03.2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що дії державного виконавця є правомірними, оскільки ґрунтуються на законі та здійснені на виконання ухвали суду від 23.02.2016 року. Відмовляючи у скарзі в частині скасування постанови про арешт майна боржника від 09.03.2016 року, суд виходив із того, що заявником пропущено строк на її оскарження.

Проте, такі висновки суду зроблені передчасно, з помилковим застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні в Іваничівському РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області перебуває виконавчий лист № 2-996, виданий Нововолинським міським судом 27.08.2001 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини його щомісячного заробітку, починаючи з 15.08.2001 року і до досягнення дитиною повноліття.

У період перебування заявника у місцях позбавлення волі Нововолинським управлінням праці та соціального захисту населення стягувачу виплачувалася тимчасова допомога на дитину, розмір якої з серпня 2010 року по 31.10.2013 року становить 12740,70 грн., які боржник відшкодував державі. Крім того, 01.10.2013 року він сплатив ще стягувачу 13000 грн., чого остання не заперечувала.

Ухвалою Нововолинського міського суду від 23 лютого 2016 року було частково задоволено попередню скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо здійснення розрахунку заборгованості по аліментах за період з 01.01.2009 року по 23.12.2015 року та зобов'язано державного виконавця здійснити розрахунок заборгованості по аліментах за цей період відповідно до вимог законодавства (а.с.71-75).

Відмовляючи у скарзі в частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо визначення розміру заборгованості по аліментах згідно розрахунку від 03.03.2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що дії державного виконавця є правомірними, оскільки ґрунтуються на законі та здійснені на виконання ухвали суду від 23.02.2016 року.

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, без належного з'ясування обставин справи.

Із розрахунку заборгованості, здійсненого старшим державним виконавцем Микитюком М.М., затвердженого 03.03.2016 року вбачається, що державним виконавцем за спірний період здійснювалися нарахування цієї заборгованості щомісяця (а.с.94).

Разом із тим, судом встановлено, що за час перебування заявника у місцях позбавлення волі стягувач отримувала тимчасову допомогу на дитину, розмір якої заявником був відшкодований державі.

Для з'ясування зазначеної обставини, суд першої інстанції не перевірив, чи з урахуванням вимог Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою КМУ від 22.02.2006 року № 189, державний виконавець нараховував за аналогічний період повний розмір аліментів, чи мала б право стягувач отримувати таку допомогу на дитину без наявності рішення суду про стягнення аліментів, а також чи надає законодавець право за один і той же період отримувати як аліменти, так і допомогу у зв'язку із їх несплатою боржником, при умові необхідності повернення боржником державі тієї суми, яка мала б бути сплачена як аліменти.

Також суд першої інстанції не перевірив, чи державним виконавцем аліменти нараховувалися відповідно до даних про розмір середньої заробітної плати, визначений на кожен місяць нарахування, чи за рік, за який нараховувалася заборгованість (а.с.165).

Крім того, суд не з'ясував, який розмір тимчасової допомоги помісячно виплачувався стягувачу, чи не перевищував він розмір аліментів, які на той час мали стягуватися або ж на яку суму він був меншим.

Відмовляючи у скарзі в частині скасування постанови про арешт майна боржника від 09.03.2016 року, суд виходив із того, що заявником пропущено строк на її оскарження.

Проте, такі висновки суду зроблені з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст.385 цього Кодексу скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Отже, право на звернення до суду зі скаргою є строковим. Пропуск зазначеного строку, який визначається як процесуальний строк, не є підставою для відмови у прийнятті скарги, оскільки він може бути поновлений судом за наявності поважних причин і на нього поширюються правила статті 72 ЦПК України. Тому скарга, подана після закінчення відповідного строку, залишається без розгляду, якщо суд за клопотанням заявника не знайде підстав для його поновлення. При цьому розгляд справи по суті можливий лише після поновлення строку для подання скарги.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.16 постанови від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», передбачені ст.385 ЦПК України строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Усупереч зазначеній правовій нормі суд першої інстанції, прийшовши до висновку, що скарга в частині скасування постанови державного виконавця подана з порушенням встановленого законом процесуального строку, не встановив та не обговорив питання, чи наявні підстави для його поновлення і відмовив по суті скарги у цій частині, а не залишив її без розгляду.

Колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні скарги ОСОБА_1 судом першої інстанції вказані вище обставини та вимоги законодавства не враховані, чим порушено встановлений законом порядок вирішення даного питання, що відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України є підставою для скасування оскарженої ухвали і передачі цього питання на новий розгляд до того ж суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 13 липня 2017 року в даній справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді