АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4405/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2149/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Кривчун Т.О., Мартєва С.Ю.,

при секретарі: Маладиці Л.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю " Міжрегіональний брокерський дім " Фаворит", ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зазначеним позовом. Позовні вимоги вмотивовувала тим, що з 23 жовтня 1999 року по 01 лютого 2014 року перебувала у повторному шлюбі зі ОСОБА_8, який у подальшому помер. За час сіпльного проживання та перебуванян у шлюбі подружжям придбано автомобіль «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, який був зареєстрований на ім'я чоловіка. Після смерті 01 березня 2014 року ОСОБА_8 позивачу стало відомо, що їх автомобіль був переданий покійним колишнім чоловіком згідно договору комісії №5684/1364 від 19 червня 2013 року ТОВ МБД «Фаворит», а останнє в той же день продало його відповідачу ОСОБА_5

Оскільки вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю, вважає, що колишній чоловік ОСОБА_9 у порушення норм ч.3 ст.65 СК України, якою передбачена наявність письмової згоди подружжя, продав його без її документально підтвердженої такої згоди. Вказує на те, що внаслідок цього правочини щодо відчуження автомобіля слід визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу, оформлену на ОСОБА_5, вилучити в останнього вказаний автомобіль та передати їй.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 30 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю " Міжрегіональний брокерський дім " Фаворит", ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння - відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Київського районного суду м.Полтави від 06 серпня 2015 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вказував, що відсутність згоди позивачки на укладення правочинів по відчуженню автомобіля підтверджена поведінкою самої позивачки при його відчуженні, тоді як автомобіль, який є спільним майном подружжя є цінним майном та відповідно до вимог ст.65 СК України для його відчуження згода другого з подружжя має бути подана письмово. Доказів надання позивачкою письмової згоди на продаж автомобіля - не надано.

Посилається на порушення судом принципу змагальності, переклавши з відповідача на позивачку обов'язок доказування відсутності письмової згоди на укладення договору, тоді як вона таку згоду заперечує.

Також не погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для застосування реституції у зв'язку зі смертю сторони правочину та для витребування спірного автомобіля у ОСОБА_5

У апеляційній скарзі на додаткове рішення не погоджується з розрахунком витрат на правову допомогу. Вважає, що витрачений на прослуховування аудіо запису час поза судом не є правовою послугою, яка має бути компенсована (3410,40грн.) Крім того, заперечує витрати на складання адвокатом клопотань від імені представника відповідача ОСОБА_3, оскільки законом не передбачені оплата правової допомоги іншому представнику сторони.(2436грн). Також посилалася на те, що угода з адвокатом ОСОБА_10 укладена не самим ОСОБА_5, а його представником ОСОБА_3 /а.с.200-202 т.2/, яка не мала відповідних повноважень, а доказів сплати вказаних витрат відповідачем ОСОБА_5 не підтверджено.

Справа неодноразово була предметом розгляду в судах різних інстанцій.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року задоволено частково.

Скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду Полтавської області від 06 червня 2015 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано автомобіль марки «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), № кузова Z94CC41BADR118220, об'єм двигуна 1591 куб.см., спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_8, встановивши, що частка у кожного із них у праві власності становить 1/2 частину вказаного автомобіля.

Визнано недійсним договір комісії №5664/1364 від 19.06.2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» та ОСОБА_8 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), № кузова Z94CC41BADR118220,, об'єм двигуна 1591 куб.см.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу №5664/1364 від 19.06.2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» та ОСОБА_5 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), № кузова Z94CC41BADR118220,, об'єм двигуна 1591 куб.см.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 по 620,33 грн. судового збору.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 05 липня 2017 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.1993 року та повторно з 23.10.1999 року, який розірвано 01 лютого 2014 року./а.с.30/

01 березня 2014 року ОСОБА_8 помер /а.с.31 т.1/ Після його смерті відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 25.03.2014 Другою Лубенською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу /а.с.63 т.1/ За матеріалами спадкової справи заяви про прийняття спадщини подали: син померлого ОСОБА_7, дочка померлого ОСОБА_6, тітка померлого ОСОБА_11 а.с.173 т.1/

Під час шлюбу подружжя 20 березня 2013 року придбало автомобіль «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, за ціною 141 600 грн., який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_8 /а.с.16-29, 57-60 т.1/.

Відповідно до Договору комісії №5684/1364 від 19 червня 2013 року ТОВ «МБД «Фаворит», як комітент доручив комісіонеру - ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» за комісійну плату укласти за рахунок Комітента, але від свого імені, договір щодо продажу вищезазначеного автомобіля за бажаною ціною 116 700 грн./а.с.37 т.1/.

19 червня 2013 року ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу вказаного автомобіля за 116 700 грн. ./а.с.39 т.1/

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, за ціною 141 600 грн., який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_8, був придбаний подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у період їх повторного перебування у шлюбі, а тому беззаперечно є їх спільним сумісним майном, частки у праві володіння на який згідно з вимогами Сімейного Кодексу України є рівними.

Жодних вимог про те, що вказаний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_8 сторони не заявляли.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Матеріали справи не містять доказів щодо надання ОСОБА_4 письмового погодження на продаж її колишнім чоловіком спірного автомобіля.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_4, суд виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку суд приходить до висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

(правові позиції ВСУ у справах № 6-1587цс16 від 12 жовтня 2016 року, №6-1743цс16 від 05 липня 2017 року та ін.)

Колегія суддів також наголошує, що у відповідності з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-7цс15 08 квітня 2015 року, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

У відповідності з Постановою Верховного Суду України при новому розгляді справи необхідно встановити чи ОСОБА_8 , ТОВ МБД « Фаворит» та в подальшому - ОСОБА_5, діяли недобросовісно при під час укладення оспорюваних договорів комісії та купівлі продажу.

Згідно з вимогами ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

За правилами п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході апеляційного розгляду справи представник апелянта надав суду копію паспорта померлого ОСОБА_8 вказуючи, що на стр. 9 паспорта була зазначено факт перебування його в шлюбі із ОСОБА_4, що беззаперечно свідчить про недобросовісність дій відповідачів.

Зазначена ксерокопія паспорту на стр. 9 належним чином не засвідчена, а представник ОСОБА_12 категорично заперечував проти належності та достатності вказаного доказу.

Додатково перевіряючи доводи сторін в зазначеній частині, суд апеляційної інстанції, врахувавши та надавши оцінку поясненням сторін, вважає, що відсутні підстави для висновку,- що при укладенні оспорюваних правочинів ОСОБА_5 як добросовісний набувач знав чи повинен був знати про той факт, що інший з подружжя не давав згоду на відчуження майна.

В договорі комісії від 19 червня 2013 року, укладеному між ОСОБА_8 та ТОВ «Міжрегіоналий брокерський дім Фаворит», в п. 8.2 договору передбачено, що ОСОБА_8 був проінформований про вимоги ст. 65 СК України та сторони передбачили, що комісіонер не несе відповідальності за порушення комітентом вимог ст. 65 СК України.

З договору купівлі продажу укладеним між ТОВ « Міжрегіональний брокерський дім « Фаворит» та ОСОБА_5 вбачається, що на час укладення договору купівлі продажу автомобіль був знятий з обліку, отримані транзитні номери на автомобіль, що повністю відповідає правовому регулюванню відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

( а. с. 39, 57 )

Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на недобросовісність дій відповідача ОСОБА_5, який є покупцем спірного автомобіля за договором купівлі-продажу, укладеним 19 червня 2013 року з ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит».

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірного автомобіля, а висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та вилучення автомобіля є вірними.

Оскільки автомобіль перестав бути власністю подружжя під час їх перебування в зареєстрованому шлюбі відсутні підстави визнавати вказаний автомобіль спільною власністю подружжя.

Крім того, як зазначено вище, жодного спору, що автомобіль був особистою власністю подружжя не виникало.

З матеріалів справи вбачається, що кошти виручені від продажу вказаного автомобіля ОСОБА_8 необхідні були для власного лікування, тобто на використання в інтересах сімї. ( колегією суддів не встановлюється факт використання цих коштів в інтересах сімї, оскільки це питання не є предметом розгляду).

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

Вирішуючи питання щодо правомірності додаткового рішення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представником позивача надано необхідні розрахунки у підтвердження витрат позивача ОСОБА_4 на отримання правової допомоги. Вони є обґрунтованими та такими, що відповідають викладеним вище вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не містять належних доказів у спростування висновків місцевого суду в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, 319 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ОСОБА_13

/підпис/ОСОБА_14

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ___________ ОСОБА_1