УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 05.06.2009 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2016.

За час перебування у шлюбі, у 2011 році за спільні кошти сторонами було придбано автомобіль марки «ChevroletAveo», 2011 року випуску, об'єм двигуна - 1498, № кузова НОМЕР_1, який було зареєстровано за державним номерним знаком НОМЕР_2 на ім'я відповідача.

Вказувала, що під час судового процесу щодо розірвання шлюбу позивач дізналася, що відповідач у жовтні 2015 року без її на те згоди продав належний їм, як подружжю автомобіль своєму батьку.

Посилаючись на те, що спірний транспортний засіб належав подружжю на праві спільної сумісної власності, є неподільною річчю та був проданий відповідачем самовільно без її на те згоди, а також у період часу, коли їх шлюб існував вже формально, просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частки вартості зазначеного автомобіля, яка орієнтовно визначена в розмірі 152 235, 00 грн., відповідно 1/2 частка становить - 76 117, 50 грн., оскільки відповідач не бажає у добровільному порядку компенсувати їй її частку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року позов задоволено.

Справа № 752/17413/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9244/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу «Chevrolet Aveo» 2011 року випуску, колір коричневий, об'єм двигуна - 1498, № кузова НОМЕР_1, № двигуна НОМЕР_3, грошові кошти в сумі 76 117, 50 грн., понесені судові витрати в розмірі 761, 17 грн., що разом складає 76 878, 67 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказував, що суд повинен був встановити джерело походження коштів для придбання автомобіля. Так, придбання спірного автомобіля було здійснено за кошти батьків відповідача.

Зазначав, що придбання вказаного автомобіля відбулося за умови, що за можливості, батькам буде повернуто повну вартість транспортного засобу, проте у зв'язку з неможливістю повернути вказану суму, відповідач повернув автомобіль, шляхом переоформлення права власності на свого батька ОСОБА_5

Вважав, що позовна вимога про відшкодування коштів в рахунок компенсації вартості майна не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду грошової суми, що відповідає розміру компенсації, яку вимагає позивач.

Наголошував, що позивач не може бути замовником оцінки автомобіля, оскільки не є його власником. Крім того, огляд спірного майна експертом не проводився, що свідчить про відсутність самого факту дослідження об'єкту оцінки.

Враховуючи наведене, просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 05 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 05.09.2009 серія НОМЕР_4 (а.с. 5)

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2016 розірвано шлюб між сторонами (а.с. 5А).

Зі змісту зазначеного вище рішення суду вбачається, що сторони не підтримують шлюбних стосунків з жовтня 2015 року, сім'я існує формально.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано транспортний засіб автомобіль марки «ChevroletAveo» 2011 року випуску, колір коричневий, об'єм двигуна - 1498, № кузова НОМЕР_1, який було зареєстровано на ім'я відповідача за державним номерним знаком НОМЕР_2.

За даними автоматизованої інформаційної системи МВС, автомобіль «ChevroletAveo», кузов № НОМЕР_1, 2011 року виготовлення, коричневого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 був зареєстрований за громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, 23.07.2011 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 23.07.2011 року. 22.10.2015 був перереєстрований на громадянина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на підставі довідки - рахунок серії ААЕ №929642 від 22.10.2015, яка була видана Обухівською філією ТОВ «Автопровайдер» (а.с.32).

Позивач наголошувала, що автомобіль, з приводу якого виник спір, був придбаний нею та відповідачем під час перебування у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, яким відповідач розпорядився після того, як їх шлюб став формальним, своєї згоди на розпоряджання автомобілем у такий спосіб ОСОБА_1 не давала.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний подружжям під час шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю, якою відповідач розпорядився на власний розсуд. Виходячи з положень ст. 71 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частки спірного автомобіля.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Положенням ст. 369 ЦК України передбачено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль «ChevroletAveo», який є предметом даного спору, зареєстрований за відповідачем 23.07.2011. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2009 року до 04.07.2016. Тобто, виходячи з положень ст. 60 СК України, вказаний транспортний засіб був набутий під час перебування позивача і відповідача у шлюбі, а відтак беззаперечно є спільною сумісною власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що придбання спірного автомобіля було здійснено за кошти батьків відповідача не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами, а відтак вони є недоведеними.

Матеріали справи не містять відомостей щодо надання позивачем згоди на розпорядження спільним майном як передбачено ст. 65 СК України та ст.369 ЦК України.

Враховуючи, що перереєстрація спірного автомобіля відбулася у жовтні 2015 року, в період коли сторони шлюбні стосунки не підтримували, що не заперечувалося сторонами, судом достовірно встановлено, що позивач не була обізнана про вказану перереєстрацію, а відповідач розпорядився спільним майном на власний розсуд без згоди позивача.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля та судом обґрунтовано надано перевагу доказам позивача щодо визначення вартості спірного автомобіля виходячи з наступного.

Згідно звіту (консультативний висновок) про вартість колісного транспортного засобу ПП «Манускрипт» від 08.09.2016, який надала ОСОБА_1, імовірна вартість автомобіля «ChevroletAveo», 2011 року випуску становить 152 235,00 грн. (а.с. 6-8).

Стороною відповідача наголошувалося, що огляд експертом спірного автомобіля не проводився, а відтак визначена вартість є лише припущенням та не є належним доказом у справі.

Суд надає оцінку тому факту, що висновок спеціаліста зроблений шляхом порівняльного аналізу без огляду спірного автомобіля в результаті того, що вказаний транспортний засіб був переданий у власність іншої особи на власний розсуд відповідача, а відтак позивач не має доступу до спільного майна.

Натомість, заперечуючи проти наданих позивачем доказів, в судовому засіданні ОСОБА_2 зазначав, що з клопотанням про проведення експертизи не звертався, будь-яких інших відомостей щодо вартості автомобіля суду не надавав, а відтак відповідач не скористався своїм правом щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що позивачем не внесено кошти на депозит суду судом не приймаються, оскільки вони є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Зокрема, згідно з ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Однак, предметом розгляду у вказаній справі є питання виплати позивачу компенсації вартості частини автомобіля, а не припинення права власності відповідача на частку у спільному сумісному майні подружжя, а відтак норми ч. 5 ст. 71 СК України не підлягають застосуванню до спільних правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у скарзі, а відтак вони є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідає обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: