СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/105/17
Провадження №2/547/135/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання Н.П.Козулі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання житлової квартири за адресою АДРЕСА_1, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2, у порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частку зазначеної квартири у порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позову вказано на придбання квартири у період шлюбу, за спільні кошти сімейного бюджету, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя сторін. Придбання квартири здійснено на ім'я відповідача, тому він перешкоджає позивачеві у приживанні у квартирі, необхідним є поділ квартири у судовому порядку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, пояснила, що сторони одружилися 30.09.2006, до цього близько 8 років жили разом, а близько 1,5 років до переїзду у спірну квартиру жили у батьків позивача. Спірну квартиру обрав батько відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, він же дав за квартиру 4000 грн завдатку до одруження сторін. Потім кошти на квартиру давалися батьками сторін. Позивач отримала від своїх батьків 8000 грн і передала їх батькові відповідача в рахунок сплати вартості квартири як коштів від сторони позивача та її батьків. Загальна вартість квартири складала 15000 грн. Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири була у державного нотаріуса, підписувала заяву, точний зміст якої не пам'ятає, у нотаріуса говорили про придбання квартири для сім'ї сторін. Квартира скупувалася для сім'ї з дитиною. Якби було інакше, батько відповідача мав би реєструвати квартиру на своє ім'я.

Представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав, пояснив, що житло для сім'ї сторін шукали і сторони, і їх батьки. До укладення шлюбу сторони тривалий час проживали однією сім'єю, після народження дитини постала потреба в окремому житлі. Через відсутність одного із продавців оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири затягнулось на тривалий час. Хоча до цього за квартиру було передано завдаток. Завдаток продавцям передавала сторона відповідача, решту коштів сплачено під час підписання відповідного договору купівлі-продажу квартири.

Представник наголосив, що презумпцію належності спірної квартири до обєкта права спільної сумісної власності подружжя відповідачем не спростовано, тому квартира повинна ділитися між сторонами у рівних частках. Доказів придбання квартири виключного за кошти відповідача відсутні. Підставне вірити свідкам немає, але їх свідчення різняться у важливих деталях. Якби спірна квартира або кошти на неї дарувалися виключно відповідачеві, це б мало бути належним чином оформлено як договір дарування тощо, чого не було. На переглянутому відеозаписі весілля немає слів батька відповідача, що він дарує квартиру саме сину.

Відповідач проти позову заперечував, пояснив, що коли він та позивач вирішили одружитися, то знайшли квартиру для себе. Співвласник квартири був відсутній, тому не могли зразу оформити договір купівлі-продажу. Спірна квартира не була придбана за кошти сімейного бюджету сторін, кошти на квартиру витрачав лише батько відповідача, який спочатку віддав завдаток за квартиру в еквіваленті близько 1500 доларів США, а потім доплатив ще еквівалент 1500 доларів США. Завдаток був переданий до одруження сторін, на час весілля у квартирі вже тривав ремонт, дочка сторін народилася вже у квартирі. Відповідач підписав договір як покупець, тоді ніхто не думав, що може бути розлучення сторін. Відповідач пропонував позивачеві відшкодувати вкладене нею у квартиру. Усі кошти на квартиру витрачав лише відповідач та його батько, квартира була дарунком батьків відповідача на весілля саме відповідачеві, а не подружжю сторін. Батьки позивача на весіллі сказали, що подарують всі меблі у квартиру. Батько позивача брав участь у встановленні котла у квартирі, котел купляв батько відповідача. Встановлення вікон, підлоги, дверей, "виведення" стін здійснювалося відповідачем та його батьком, вони також залучали будівельників.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечувала проти позову, вказала, що квартира є особистою власністю відповідача, а не спільною сумісною власністю подружжя сторін. Батько відповідача мав можливість самостійно придбати квартиру, але не міг цього зробити через відсутність співвласника квартири, що придбавалася для проживання сторін. Посилаючись на правові висновки, висловлені Верховним Судом України у постановах у справах № 6-801цс16, № 6-1568/цс16 наголошувала, що з'ясовуючи питання віднесення того чи іншого майна до обєктів спільної сумісної власності подружжя суд повинен встановити за чиї кошти у період шлюбу набувалася квартира. Спірна квартира набувалася за особисті кошти відповідача та його батьків, тому позивач не може претендувати на статус квартири як обєкта спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Представник наголосила, що допитані у судовому засіданні свідки, переглянутий фрагмент весілля сторін однозначно вказує, що квартиру дарували батьки відповідача відповідачеві, а не подружжю сторін, а батьки позивача вказали, що придбають у квартиру всі меблі. Позивачем не доведено, що квартира придбана за спільні кошти сімейного бюджету, тобто за кошти, набуті чоловіком і дружиною під час перебування у шлюбі, як цього вимагає ст. 60 Сімейного кодексу України. Зовні все виглядає як подарунок, але насправді це купівля-продаж квартири за особисті кошти відповідача.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

30.09.2006 між сторонами укладено шлюб, який розірвано 20.12.2016 (а.с. 3).

Сторони є батьками дочки ОСОБА_6, 02.02.2008 народження (а.с. 4).

ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу б/н від 27.05.2008 придбав у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 двокімнатну квартиру № 1 в будинку № 137а, що знаходиться в селищі Семенівка Полтавської області, по вулиці Шевченка, що складається з квартири загальною площею 45,6 кв. м., житловою площею 27,4 кв. м., належної ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Органом приватизації при Семенівській селищній раді 27 квітня 1994 року, зареєстрованого в КП "Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" в реєстрову книгу 15 під № 2335 (а.с. 5), тобто під час перебування у шлюбі з позивачем. Договір 05.06.2008 зареєстровано у Лубенському МБТІ "в цілому" за відповідачем (а.с. 6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів № 5985818 від 27.05.2008 набувачем квартири є ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу від 27.05.2008 (а.с. 7).

Оціночна вартість квартири складає 88036 грн (а.с. 8).

Позивач має зареєстроване місце проживання у цій квартирі (а.с. 10).

ОСОБА_9ОСОБА_10, яка є матір'ю позивача, під час допиту у судовому засіданні дала показання, що у травні 2008 року дочка попросила у неї 8000 грн для придбання квартири. Свідок мала лише 6000 грн, решту 2000 позичила. Всі 8000 дала дочці щоб та передала як внесок батьків позивача у квартиру. На весіллі батьки позивача пообіцяли і потім придбали меблі по мірі здійснення ремонту у квартирі.

ОСОБА_11ОСОБА_10, який є батьком позивача, дав показання, що його сват ОСОБА_3 знайшов для дітей квартиру, домовлявся про її придбання. Він домовився зі сватом, що спільно будуть купувати дітям квартиру, раніше шукав будинок. У травні 2008 року сторони сказали, що будуть оформляти придбання квартири. Свідок разом із дружиною дали дочці (позивачеві) 8000 грн як свою частину за квартиру. На весіллі ОСОБА_3 казав, що дарує квартиру, але не сказав кому саме.

ОСОБА_12Гриценко, яка є сестрою матері позивача (ОСОБА_10), дала показання, що на прохання ОСОБА_10 позичила їй 2000 грн на квартиру орієнтовно у травні 2008 року. Борг їй повернули.

ОСОБА_13Хмельницька дала свідчення, що була свідком, як відвозили завдаток за квартиру у травні 2006 року. Її запросив бути свідком ОСОБА_3. Вони повезли ОСОБА_8 1500 доларів США, ОСОБА_3 писав розписку.

ОСОБА_14ОСОБА_8 у судовому засіданні дала свідчення, що вона продавала квартиру. Про продаж домовлявся ОСОБА_3. Він заплатив чоловікові свідка 1500 доларів США, потім він ще передав 2000 доларів США за квартиру. Свідок вважає, що продала квартиру у 2006 році. Договір купівлі-продажу підписали значно пізніше, оскільки вона перебувала за кордоном. З обєктивних причин не могла оформити там доручення.

Під час укладення договору купівлі-продажу були і позивач і відповідач, їх не цікавило на кого продають квартиру. У договорі вказано на 15000 грн, але дали трохи більше 3500 доларів США. Про існування розписок свідок не памятає.

Відповідно до діючого сімейного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України (алі СК), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч. 1 ст. 71 СК ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного Кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові № 6-801цс16 від 07.09.2016, зазначає, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові № 6-1568цс16 від 07.12.2016, зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Натомість Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 сформулював правову позицію, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними.

У загаданій постанов також зазначено, що за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до обєктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя.

Переглянутий у судовому засіданні фрагмент відеозапису весілля сторін містить слова батька відповідача ОСОБА_3: "Вам з сьогоднішнього дня, значить, двокімнатна квартира у подарунок", а також коментар тамади щодо того, що меблі у квартиру купують батьки позивача.

Суд наголошує, що вказаний відеозапис та висловлювання ОСОБА_3 не вказують на особу відповідача як обдаровуваного квартирою. ОСОБА_3 використано займенник "Вам", тобто він вказує на подружжя ОСОБА_3 (сторін), а не на відповідача ОСОБА_2.

Доказів дарування усіх коштів на квартиру, власне квартири тощо батьками відповідача особисто відповідачеві не надано.

За встановлених обставин справи квартира була подарунком сторонам на їх весілля. При цьому спосіб передачі такого дарунка ("пряма" купівля-продаж, передавання коштів для придбання квартири згодом, повне або часткове передавання коштів, особа дарувальника, особа, вказана потім як покупець у договорі купівлі-продажу тощо) не має правового значення.

Презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя відповідачів на спірну квартиру відповідачем та його представником не спростовано.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову у частині визнання спірної квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки квартира є відповідним обєктом за законом (презумпція правового режиму спільного сумісного майна подружжя) та, відповідно, визнає за позивачем право власності на 1/2 частку спірної квартири у порядку поділу квартири як обєкту права спільної сумісної власності подружжя сторін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує: з відповідача на користь позивача 640 грн судових витрат (88036 / 2 * 1 % < 640) (задоволена майнова вимога щодо визнання права власності на 1/2 частку квартири); з відповідача в дохід держави 640 грн ((88036 * 1 % - (880,36 - 640)) недоплаченого судового збору з майнової вимоги про визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 223, 291, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м.

У задоволенні позову у іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване та фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_1) 440,18 грн судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_1) 199,82 грн судового збору в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Семенівський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Ф.Харченко

Повний текст рішення складено 21.09.2017.