Справа № 678/511/17
Провадження №2-678-263/17
08 серпня 2017 року смт. Летичів
Летичівський районний суд Хмельницької області в складі:
головуючого - судді Ходоровського І.Б.,
за участю секретаря Козка Л.М.,
розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
Згідно позовної заяви, яка надійшла до суду 12 травня 2017 року, між сторонами 11 квітня 2002 року укладено договір позики за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 500 доларів США, які вона зобовязалась повернути через шість місяців, тобто 01 листопада 2002 року, зі сплатою відсотків в розмірі 10% за місяць, а всього до повернення підлягало 800 доларів США.
На підтвердження передачі грошових коштів за договором відповідач написала розписку (борговий документ) і передала її позивачу.
Незважаючи на неодноразові звернення позивача з вимогою про повернення отриманих коштів за договором позики, відповідач такі ігнорує, кошти не повертає.
В судове засідання позивач, його представник не зявились, згідно поданої заяви представник позивача просить справу розглядати у їх відсутність, прийняти заочне рішення.
Згідно листа Летичівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, отриманого судом 31 травня 2017 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, за місцем її реєстрації судом неодноразово направлялись судові повістки, які отримані адресатом.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомлена про розгляд справи.
До суду від відповідача письмові заперечення на позовну заяву, заява про розгляд справи за її відсутності, не надходили.
Враховуючи те, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов слід задовольнити.
Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2).
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1).Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3).
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
В силу положень ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч. 1). У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч. 4).
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.
Саме такі правові позиції висловив Верховний Суд України в постановах від 18 вересня 2013 року (справа (6-63-2с13), від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15), від 24 лютого 2016 року (справа № 6-50цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-2789цс16), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися судами при застосуванні норм права.
Так, згідно письмової розписки від 11 квітня 2002 року ОСОБА_2 позичила гроші в сумі 500 доларів США у ОСОБА_1. Зобовязується повернути через шість місяців (01 листопада 2002 року) з відсотками 10% у місяць, всього належать до повернення 800 доларів США.
Отже, виходячи зі змісту вищенаведених норм, укладений між сторонами договір позики, оформлений з дотриманням простої письмової форми, внаслідок його реального характеру є допустимим та достатнім доказом на підтвердження як факту укладення договору позики та його умов, так і факту передачі відповідачу позивачем 500 доларів США.
З позовної заяви випливає, що сума позики відповідачем для позивача не повернута, наявність боргового документу у позивача підтверджує невиконання відповідачем свого обовязку по поверненню позики. Відповідач суду доказів на підтвердження повернення суми боргу для позивача не надала.
Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від для пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).
Із норм ст. 524 ЦК України слідує, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Як передбачено ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.
Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постановах від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), від 21 грудня 2016 року (справа № 6-1672цс16).
У ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. І законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи те, що сума позики за договором складає 500 доларів США, а проценти за шість місяців (період з 11 квітня 2002 року по 01 листопада 2002 року) чітко визначені договором позики - 10% у місяць, що складає 300 доларів США, тому на день звернення до суду (12 травня 2017 року) ця сума в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 7928,67 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформованої по справі №6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року, у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Таким чином розмір процентів за користування позикою за період з 02 листопада 2002 року по 12 травня 2017 року має розраховуватись на рівні облікової ставки НБУ по формулі: (сума позики) * (облікову ставку НБУ) / 100% * (кількість днів користування) / 365днів. Зокрема:
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, несплата суми позики у визначений сторонами в договорі позики строк є простроченням виконання грошового зобов'язання.
Три проценти річних від простроченої суми за період з 2003 по 2016 рік включно розраховується за формулою (сума позики)/100%*3%/365*(кількість прострочених днів) і становить 5550,02 грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Отже, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти відповідно до умов договору позики, тобто зобов`язання за вказаним договором не виконав.
Відповідачем доказів, які б стосувалися припинення існування договірних зобовязань за договором позики суду не надано, не спростовано доводи позовної заяви щодо обрахунку розміру процентів за користування позикою та розмір трьох процентів річних від простроченої суми, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому на користь позивача з відповідача слід стягнути 640,00 грн. сплаченого судового збору.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 27, 31, 60, 74, 79, 88, 197, 212, 215, 224 ЦПК України,
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Хмельницької області через Летичівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ходоровський І.Б.