_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 2-6610/10
Провадження № 4-с/520/146/17
УХВАЛА

про відмову у задоволенні скарги

11.09.2017 року

Київський районний суд м.Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранова Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В :

01.08.2017 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_1 по виконавчому провадженню № 51540884 при винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 09.12.2016 року та скасувати дану постанову.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Представник скаржника Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду заявою про розгляд справи у його відсутність.

Головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, натомість у судове засідання зявився державний виконавець Георгієв В.І., який повідомив про те, що ОСОБА_1на теперішній час перебуває у декретній відпустці, проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на правомірність дій державного виконавця.

Інші сторони по справі у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

Суд, оглянувши матеріали справи, вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст.383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, порушені їхні права і свободи

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 2-6610/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2010 року позов Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитним договором № 40М/1-Е-08 від 22.02.2008 року в сумі 201 674, 46 гривень, а також судові витрати у вигляді судового збору (державного мита) сплаченого при зверненні до суду з позовною заявою в сумі 1700 гривень та збору на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120 гривень.

Вказане рішення в законному порядку оскаржене не було, а від так набрало законної сили, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Також згідно ст. 11 «Про судоустрій України» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших судів, органів прокуратури, слідства, дізнання визначається процесуальним законом.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

17.12.2010 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-6610/10 про примусове виконання вищевказаного рішення суду в частині боржника ОСОБА_2.

09.12.2016 року головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_1 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37, ст.. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду з даною скаргою, ПАТ «РОДОВІД БАНК» вказує на те, що головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_1 не здійснені усі необхідні дії, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями скаржника, оскільки з оскаржуваної постанови вбачається, що при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа державним виконавцем було встановлено, що згідно акту державного виконавця боржник за адресою, вказаною у виконавчому документі мешкає, але майно, належне до опису, не зберігає; - згідно даних АІПС «Автомобіль» та витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за боржником рухомого майна не зареєстровано; - згідно довідки АДБ боржник зареєстрований за адресою, вказаною у виконавчому документі; - згідно довідки ДПС боржник на обліку в органах ДПС не перебуває, інформація щодо місця роботи боржника в ДРФО відсутня; - згідно довідки УПФУ боржник на обліку в управлінні не перебуває та пенсію не отримує; - згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником відсутнє зареєстроване нерухоме майно; - згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців за боржником нерухоме майно не зареєстровано; - з метою забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем накладено арешт на все майно.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закону) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 11 цього ж Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними».

Згідно частини п'ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Слід враховувати той факт, що за правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено в п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення даних норм закону, скаржником не надано суду доказів того, що виконавця суперечать чинному законодавству, а посилання, викладені в скарзі не може бути підставою для її задоволення, оскільки відповідно до матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем були виконані всі дії, які передбачені законом в межах його повноважень.

Відповідно до ч. 1 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно з ч. 4 ст. 82 Закону, рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно частин 1,2 ст. 384 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що скарга Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2 є необґрунтованою та безпідставною, а від так задоволенню не підлягає

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 27, 384 ЦПК України, ст.ст. 26, 49, 53, 82 Закону України «Про виконавче провадження» суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції у Одеській області ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на протязі пяти днів з дня її проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.