АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/7328/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1977/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Хіль Л.М.,

Суддів: Абрамова П.С., Мартєва С.Ю.,

За участю секретаря: Колодюк О.П.,

За участю відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивач ПАТ «Дельта банк» звернувся до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого зазначив, що 27.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №1602/0608/71-036, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 49500,00 доларів США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк до 10.06.2018 року.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта банк» набуло статус нового кредитора за даним кредитним договором. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_4 передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Позичальник умов кредитного договору належним чином не виконав, станом на 31.07.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 392879,81 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта банк».

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, його в апеляційному порядку оскаржив ПАТ «Дельта Банк», прохав його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб не підлягає до задоволення так як позивач не реалізував способу позасудового врегулювання спору щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності відповідного застереження у договорі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, оскільки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»,є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції у повному обсязі.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 1602/0608/71-036. Згідно п.1.1., 1.3 банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 48500,00 дол.США, на строк з 27.06.2008 року по 10.06.2018 року включно та на умовах, передбачених у договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором. Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом (т.1, а.с.151).

В забезпечення належного виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору № 1602/0608/71-036 від 27.06.2008 року, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 27.06.2008 року було укладено договір іпотеки №1602/0608/71-036 Z 1, предметом якого є квартира АДРЕСА_3 (т.1 а.с.160).

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з п.2.1 якого продавець погоджується продати права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (т.1 а.с.170).

Згідно з додатком №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №1602/0608/71-036 від 27.06.2008 року.

11.04.2013 року помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КЕ №232678 від 13.04.2013 року, виданим Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області (т.1 а.с.195).

Спадкоємцем після померлого 11.04.2013 року ОСОБА_4 є його син, ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.12.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 (т.1 а.с.196).

На виконання вимог ст.1281 ЦК України 03.07.2013 року за вих.31.4-08/7220/13, 07.10.2013 року за вих. №31.4-08/9260/13 ПАТ «Дельта банк» до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області були направлені претензії (вимоги кредитора) в яких банк просив довести до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, претензію АТ «Дельта банк»; повідомити АТ «Дельта банк» дані про спадкоємців померлого 11.04.2013 року ОСОБА_4

09.07.2013 року за вих. 2158/02-14 та 12.11.2013 року за вих.3439/02-14, 12.12.2013 року за вих.3838/02-14 Першою кременчуцькою державною нотаріальної конторою направлялись повідомлення про спадкоємців померлого 11.04.2013 року ОСОБА_4

Згідно з нормою ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Нормою ст. 392 ЦК України у якій мова йде про визнання права власності, підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16.

Отже, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, правильно застосував норми статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 304, 307 ч. 1 п.1, 308 ч.1, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

ОСОБА_6

З оригіналом згідно: ОСОБА_1