Справа № 2-417/11 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/2038/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, Львівського комунального підприємства «Тополя-406», третьої особи ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, встановлення термінів для звільнення жилого приміщення, накладення штрафу за систематичне порушення житлових прав, встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення та зобовязання до укладення окремого договору житлового найму; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Львівського комунального підприємства «Тополя-406», третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зобовязання до вчинення дій та зміну умов договору житлового найму, позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третіх осіб ОСОБА_4, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №2 по вул. Жовківській, 49-а в м. Львові, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі, однак, з 2000 року, більше шести місяців, не проживає у ній і участі в утриманні квартири не приймає.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, неодноразово уточнюючи його під час розгляду справи, в якому остаточно просив:

- за систематичне порушення впродовж 19 років правил співжиття і постійне перешкоджання йому в користуванні спірною квартирою визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою №2 по вул. Жовківській, 49-а в м. Львові, скасувати їх реєстрацію у вказаній квартирі та встановити конкретний термін для звільнення ними квартири і передачі йому ключів від неї;

- за скоєні злочини впродовж 19 років з навмисного і систематичного порушення його та ОСОБА_5 майнових і житлових прав, накласти на ОСОБА_3, як організатора правопорушень, штраф в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

- за злісне невиконання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 03.12.1999 року, дачу ними суду завідомо неправдивих показань і підроблених документів та масові порушення законів України винести окрему ухвалу, яку скерувати в правоохоронні органи для порушення кримінальної справи;

- на підставі ст. 372 ЦК України встановити порядок користування квартирою №2 по вул. Жовківській, 49-а в м. Львові, виділивши йому в користування житлову кімнату, площею 18,4 кв.м, а ОСОБА_5 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - дві житлові кімнати, площею 11,3 кв.м та 11,4 кв.м, залишивши в спільному користуванні коридор, кухню, санвузол, балкон та підвал;

- усунути перешкоди в користуванні квартирою №2 по вул. Жовківській, 49-а в м. Львові шляхом його повторного вселення в дану квартиру та зобовязати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 передати йому комплект ключів від усіх приміщень і в подальшому не чинити ніяких перешкод в користуванні спірною квартирою;

- зобовязати ЛКП «Тополя-406» укласти з ним окремий договір житлового найму на кімнату площею 18,4 кв.м та відкрити на його імя окремий особовий рахунок.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, а він є її основним квартиронаймачем. Крім нього, в цій квартирі зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_3, шлюб з якою було розірвано в 1998 році, донька ОСОБА_4 зі своїм сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_5 та її неповнолітні діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Зазначає, що, починаючи з 1998 року і до часу звернення до суду із зустрічним позовом, його колишня дружина ОСОБА_3 систематично порушує його право на проживання в спірній квартирі, періодично замінює замок у вхідних дверях, внаслідок чого він змушений вселятись в квартиру на підставі рішення суду. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03.12.1999 року було відновлено його житлові права, вселено у спірну квартиру та зобовязано ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, проте, ОСОБА_3 впродовж останніх 12 років продовжує вчиняти умисні та протиправні дії, спрямовані на позбавлення його та їх дочки ОСОБА_5 права на проживання у спірній квартирі, а тому вважає, що єдиним можливим дієвим способом захисту його житлових прав є виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 разом з її сном ОСОБА_7 зі спірної квартири. Зазначає, що в травні 2010 року ОСОБА_3 повторно змінила замок у вхідних дверях квартири, що змусило його, з метою захисту порушених прав, 26.08.2010 року і 13.09.2010 року звертатись до Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області та в ЛКП «Тополя-406» із заявами про вжиття відповідних заходів реагування і притягнення до відповідальності його колишньої дружини, на які отримав відповіді про те, що питання про усунення перешкод в користуванні житлом слід вирішувати в судовому порядку. Крім цього, в обґрунтування своїх вимог також зазначив, що іншого житла в нього немає, подані акти про його не проживання в спірній квартирі є сфальшованими, а перешкоди, які чинить йому ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою, не дозволяють йому належним чином виконувати обовязки основного квартиронаймача. Впродовж багатьох років він намагався розвязати квартирний конфлікт шляхом добровільного поділу спірної квартири або її приватизації, подальшого продажу та поділу грошей між всіма мешканцями квартири, однак, такі спроби позитивних результатів не дали, а тому він вирішив звернутись із зустрічним позовом.

Залучена до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_5 в грудні 2010 року звернулась до суду із самостійним позовом з вимогами до відповідачів ОСОБА_3, ЛКП «Тополя-406», в якому, з урахуванням поданих заяв про зменшення та уточнення позовних вимог, остаточно просила: усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням спірної квартири АДРЕСА_2 шляхом вселення її та двох її неповнолітніх дітей ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у цю квартиру; зобовязати ОСОБА_3 не чинити їй та її неповнолітнім дітям перешкод у користуванні спірною квартирою; змінити договір житлового найму по вказаній квартирі, зобовязавши ЛКП «Тополя-406» укласти з нею окремий договір найму і відкрити на її імя окремий рахунок на кімнату, площею 11,4 кв.м.

В обгрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона разом з неповнолітніми дітьми зареєстрована в спірній квартирі, однак, протягом 10 років її мати ОСОБА_3 чинить їм перешкоди в користуванні цією квартирою шляхом постійної заміни замків на вхідних дверях, у звязку з чим вона та діти позбавлені можливості проживати та користуватись спірною квартирою. Зазначає, що у травні 2010 року мати знову змінила замки на вхідних дверях квартири, що змусило її звернутись до Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області та ЛКП «Тополя-406» із заявами про вжиття заходів реагування та притягнення матері до відповідальності, на які вона отримала відповіді про те, що усунення перешкод в користуванні житлом слід вирішувати в судовому порядку. Зазначає, що в даний час вона з дітьми та чоловіком ОСОБА_10 проживає в приватному ІНФОРМАЦІЯ_4, який був придбаний за кошти чоловіка, і коли вона звернулась до чоловіка зареєструвати її та дітей в цьому будинку, то останній відмовився, мотивуючи тим, що це його майно і він не хоче, щоб йому довелось ділити майно з нею так, як це роблять її батьки ОСОБА_3 і ОСОБА_2

У лютому 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5, в якому, з урахуванням уточнень, остаточно просила визнати ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_8В, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування квартирою №2 по вул. Жовківській, 49-а в м. Львові, з тих підстав, що ОСОБА_5 з дітьми не проживає в квартирі з 2006 року, більше шести місяців, забезпечена приватним житлом: має іншу квартиру АДРЕСА_3 в м Львові площею біля 100 кв.м, придбану за наданий державою безпроцентний банківський молодіжний кредит, в якій вона проживала зі своєю сімєю з 2006 року по 2010 рік, - до часу придбання житлового будинку №51 по вул. Сулими в м. Львові, площа якого становить біля 400 кв.м., в якому вона з дітьми та чоловіком проживає на сьогоднішній день. Вважає, що відповідно до положень ст.71 ЖК України, ОСОБА_5 зі своїми дітьми втратили право користування спірною квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.12.2016 року первісний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №2 по вул. Жовківській, 49-а в м. Львові.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ЛКП «Тополя» відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування квартирою №2 по вул. Жовківській, 49-а в м. Львові.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ЛКП «Тополя» відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, просить його скасувати з підставневідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його та ОСОБА_5 позовні вимоги.

Апелянт зазначає, що судом порушено норми Конституції України та норми інших законів, якими гарантуються та захищаються його житлові права, а також житлові права його дочки ОСОБА_5 з малолітніми дітьми. Вважає, що через таке незаконне рішення суду його з дочкою та її малолітніми дітьми виселено на вулицю з квартири, в якій вони зареєстровані та мають право проживати. Зазначає, що судом не було враховано тієї обставини, що іншого житла, окрім спірної квартири, він не має. Вважає, що суд не дав належної правової оцінки доказам, які є в матеріалах справи, зокрема, актам ЛКП про його не проживання в квартирі, які він вважає сфальшованими. Також звертає увагу на тривалий розгляд справи, який завершився ухваленням незаконного та необґрунтованого, на його думку, рішення суду.

Рішення суду оскаржила також ОСОБА_5, просить його скасувати з підставнеповного зясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Свої доводи апелянт ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що при вирішенні спору судом не враховано поважності причин її відсутності з дітьми в спірній квартирі, а саме: вчинення матірю перешкод в користуванні жилим приміщенням квартири шляхом заміни замків на вхідних дверях квартири, у звязку з чим вона зверталась в ЛКП «Тополя» та Шевченківський РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області з відповідними заявами, яким суд не дав належної правової оцінки, а також через неприязні відносини, які склались в неї з матірю. Вважає, що суд безпідставно взяв до уваги акти ЛКП про її з дітьми не проживання в спірній квартирі, оскільки вона не проживала у ній з поважних причин. Зазначає, що судом не розглянуто її позовної вимоги про зобовязання змінити умови договору житлового найму, оскільки суд в оскаржуваному рішенні обмежився лише висновком про відмову в позові за безпідставністю. Крім того, зазначає, що в порушення вимог закону, суд не залучив до участі в справі орган опіки та піклування, а отже, не забезпечив дотримання вимог закону та особистих прав та інтересів неповнолітніх дітей. Звертає увагу на порушення строків розгляду даної справи.

В судове засідання апеляційного суду інші, окрім присутніх, учасники судового розгляду жодного разу не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку (а.с.129-132 т.3), клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_5 відхилено, оскільки її неявка в судове засідання є повторною і наведені причини неявки не підтверджені належними доказами, а підстави визнавати її явки обовязковою вже відпали, інші учасники клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому справу розглянуто апеляційним судом у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та представника ОСОБА_5 на підтримання апеляційних скарг, заперечення ОСОБА_3 та ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За приписами ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.1985 року (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (п.10), у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватись жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців.

Наймачеві або членові його сімї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Судом встановлено, що предметом спору є трикімнатна квартира АДРЕСА_4, яка неприватизована та належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова (а.с.4 т.1), а будинок знаходився на обслуговуванні спочатку в ДКП ЖЕК-404, пізніше в ЛКП «Підзамче», а потім в ЛКП «Тополя-406».

В цій квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, як основний квартиронаймач, його колишня дружина ОСОБА_3 з жовтня 1982 року, їхні дочки: ОСОБА_4 з жовтня 1982 року, ОСОБА_5 з лютого 1983 року, та онуки: син ОСОБА_4 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з липня 1996 року, син ОСОБА_5 ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з березня 2003 року, дочка ОСОБА_5 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, з червня 2009 року (а.с.4 т.1).

Шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано у квітні 1998 року (а.с.2 т.1).

Первинно у 1998 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вже звертались з позовом до суду про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №2 по вул. Жовківській,49-а в м. Львові, проте, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03.12.1999 року, яке сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 було задоволено частково, вселено його в спірну квартиру і зобовязано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити йому перешкод в користуванні спірною квартирою. В задоволенні вимоги ОСОБА_2 про укладення з ним окремого договору житлового найму, відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Відповідно до акту державного виконавця від 10.03.2000 року (а.с.56-57 т.2), рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03.12.1999 року в частині вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру та зобовязання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити йому перешкод в користуванні квартирою виконано.

Однак, після вселення ОСОБА_2 по акту державного виконавця у березні 2000 року в спірну квартиру, ОСОБА_2 надалі не проживав у спірній квартирі, що підтверджено актами обслуговуючого будинок комунального підприємства від 19.04.2000 року, 16.06.2000 року, 02.11.2000 року, 07.08.2001 року, 31.05.2002 року, 10.06.2008 року, 08.08.2008 року, 11.11.2008 року, 04.11.2009 року, 10.03.2010 року, 03.05.2010 року, 30.05.2011 року, 30.09.2011 року, 19.05.2014 року (а.с.5, 6, 8, 10, 11-16, 94-95, 97, 99-104 т.1, а.с.27 т.2) та показаннями допитаних у суді мешканців будинку, які підтвердили ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 з 2000 року (після виконання рішення суду) не проживає в спірній квартирі.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що він не проживав у спірній квартирі з поважних причин, а саме, через те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чинили йому перешкоди у проживанні та користуванні спірною квартирою, є безпідставними, оскільки із заявами в правоохоронні органи та ЛКП «Тополя-406», на які ОСОБА_2 посилається в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень на позов протилежної сторони, про чинення йому перешкод в користуванні спірною квартирою він почав звертатись лише у серпні, вересні та жовтні 2010 року (а.с.38-40 т.1), після того, як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знову у вересні 2010 року подали позов до суду про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням спірної квартири, інших доказів на підтвердження чинення йому перешкод відповідач ОСОБА_2 суду не надав, а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про визнання його таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням, оскільки після виконання рішення суду про його вселення він більше шести місяців без поважних причин не проживав у спірній квартирі, а одна лише обставина про неприязні відносини сторін без підтвердження факту чинення перешкод не може бути доказом поважності причин не проживання в спірному жилому приміщенні впродовж такого тривалого часу за наведених вище обставин справи.

У звязку з цим, доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що він не має на праві власності та/чи на праві користування іншого жилого приміщення є теж безпідставними, оскільки з березня 2000 року він не проживає у спірній квартирі і до вересня 2010 року не ставив питання про усунення перешкод у користуванні цією квартирою для проживання в ній.

Крім того, відсутність в особи іншого жилого приміщення не має правового значення при вирішенні спору в порядку ст.72 ЖК України в разі встановлення факту не проживання особи в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, а таких судом не встановлено.

Аналогічна позиція колегії суддів й по вимогах ОСОБА_5, оскільки вона разом з дітьми не проживає в спірній квартирі з 2009 року, більше шести місяців, що підтверджується актами ЛКП «Тополя-406» від 03.09.2010 року, 08.12.2010 року, 24.02.2011 року, 30.05.2011 року, 19.05.2014 року (а.с.59-62 т.1, а.с.28 т.2) та показаннями свідків, тобто з того часу як перейшла проживати разом з чоловіком та дітьми у їх власну трикімнатну квартиру на вул.Куліша, 31/6 в м.Львові, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2005 року (а.с.145 т.2), яку продали 21.06.2013 року (а.с.163-164 т.2), а пізніше, перейшли проживати у їхній власний будинок на вул.Сулими, 51, загальною площею 282,5 кв.м., житловою площею 117,3 кв.м. (шість житлових кімнат), який з 28.05.2010 року належить ОСОБА_5 та її чоловікові ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному (а.с.135-136 т.3), і до жовтня 2010 року (а.с.55, 56 т.1, а.с.41, 43-44, 47-48 т.3), тобто до моменту звернення матері у вересні 2010 року до суду з позовом про визнання батька таким, що втратив право на користування спірною квартирою, жодних вимог про усунення їй з дітьми перешкод в користуванні квартирою для проживання не ставила.

Безпідставними є також доводи апелянта ОСОБА_5 про розгляд справи у відсутності органу опіки та піклування, оскільки орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради був залучений до участі у справі ухвалою судового засідання від 24.11.2011 року (а.с.109-110 т.1).

Колегія суддів відхиляє доводи сторони ОСОБА_5 про порушення оскаржуваним рішенням суду житлових прав неповнолітніх дітей ОСОБА_5, оскільки як встановлено і наведено вище, ОСОБА_5 проживає разом з чоловіком ОСОБА_10 батьком дітей та самими дітьми у власному житловому будинку на вул.І.Сулими, 51, вона втратила право на користування спірною квартирою, оскільки більше шести місяців без поважних причин не проживала за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі, а відтак, і її діти вважаються такими, що втратили право на користування жилим приміщенням спірної квартири, оскільки відповідно до вимог ч.3, 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання малолітньої (неповнолітньої) дитини є місце проживання її батьків, або одного з них.

У звязку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за їх безпідставністю.

Посилання апелянтів на тривалий розгляд справи є теж безпідставними, оскільки судові засідання неодноразово відкладались саме за їхніми клопотаннями та у звязку з їхньою неявкою.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду по суті спору, а тому апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_11