АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 492/2017 Головуючий у І інстанції - Литвинова І.В.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєваН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України , у супроводі матері ОСОБА_3 та без згоди (дозволу) батька ОСОБА_2 в такі країни та періоди: Соціалістична Республіка В'єтнам (В'єтнам) строком на два тижні (14 днів) у період 21 листопада 2017 року -18 грудня 2017 року;

Арабської республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14) днів у період 25 грудня 2017 -20 січня 2018 року та у період з 24 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року; Французька Республіка (Франція) строком на два тижні (14 днів) у період 20 квітня 2018 року по 20 травня 2018 року;

Республіка Італія (Італія) строком на два тижні (14 днів) у період 15 липня 2018 року -15серпня 2018 року.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з грудня 2010 по січень 2013 pоків. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір'ю, на даний час позивач самостійно несе усі витрати по утриманню дочки, батько не цікавиться її життям , систематично відмовляється надавати у передбачений законом спосіб дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року позов задоволено. Надано дозвіл на виїзд за межі України , у супроводі матері ОСОБА_3 та без згоди (дозволу) батька ОСОБА_2 неповнолітньої дитини ОСОБА_4, 2011 року народження в такі країни та періоди: Соціалістична Республіка В'єтнам (В'єтнам) строком на два тижні (14 днів) у період 21 листопада 2017 року -18 грудня 2017 року;

Арабської республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14) днів у період 25 грудня 2017 -20 січня 2018 року та у період з 24 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року; Французька Республіка (Франція) строком на два тижні (14 днів) у період 20 квітня 2018 року по 20 травня 2018 року;

Республіка Італія (Італія) строком на два тижні (14 днів) у період 15 липня 2018 року -15серпня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, невірно застосовані норми матеріального права, а саме ст.ст. 141, 155 СК України, суд не надав належної оцінки усім обставинам справи. Зазначив, що завжди виконував свої батьківські обов'язки, піклувався про дочку, однак вважає, що рішенням суду порушено його права.

В суді апеляційної інстанції апелянт підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі в період з грудня 2010 по січень 2013 pоків.

Від шлюбу у сторін є дитина, а саме дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8), яка від народження мешкає разом з матір'ю ОСОБА_3

Відповідно до ст. 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57(зі змінами) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного , духовного, морального розвитку та оздоровлення, повинен бути наданий дозвіл на неодноразовий виїзд дитини за межі України без згоди батька.

При цьому суд першої інстанції на підставі вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, а саме: дитина їде на відпочинок та оздоровлення, зазначив країни, до яких дозволяється виїзд дитини без згоди батька; визначив з урахуванням ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"можливість ухвалення судом рішення на виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, на конкретні періоди.

Однак, з таким рішенням суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із матеріалів справи вбачається, що посилання позивача на відмову відповідача надати згоду на виїзд дитини за межі України без його супроводу не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Навпаки, відповідач в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що в 2016 році ним надавалася нотаріально посвідчена згода на виїзд дочки за кордон.

Рішення про отримання дозволу на виїзд дитини з України у різні країни світу без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку, на думку колегії суддів, постановлено з порушенням норм матеріального права, що відповідно до ст.. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Діючим законодавством передбачена можливість ухвалення рішення суду щодо виїзду дитини за межі країни без згоди батька, але саме на конкретний виїзд за кордон в певну країну на певний термін, однак, не постійні виїзди без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав.

Інше розуміння змісту закону та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь батька у вихованні дитини, суперечить вимогам ст..ст. 141, 157 СК України , які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Відповідач в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснив, що він не заперечує проти поїздок доньки за кордон, але він при цьому бажає знати, де саме буде проживати дитина в країні, в яку вона виїздить, чи застраховане буде її там перебування, умови проживання дитини за кордоном. У разі відсутності такої інформації, яка позивачкою йому не надається, він заперечує проти виїзду дитини за межі України.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про те, що позивачем не надано доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері, не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав, а суд не перевірив зазначені обставини та прийшов до висновку, який не відповідає обставинам справи та порушує норми чинного законодавства, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст..ст. 303, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :