Справа №442/1373/17
Провадження №2/442/954/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря Харіва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_2», ОСОБА_3 «ОТП Факторинг України» про визнання недійсним кредитного договору, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір про надання кредиту №ML-603/027/2008, укладений 11.09.2008 року та додатковий договір №1 до Кредитного договору №ML-603/027/2008, укладений 18.12.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_2» та ОСОБА_1. В обґрунтування позову покликається на те, що 11.09.2008 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_2«, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП ОСОБА_2» було укладено кредитний договір № №ML-603/027/2008 на суму 5 000 доларів США з процентною ставкою в розмірі 5.99% річних.

Згідно Договору встановлено процентну ставку в розмірі 5,99 % річних за використання кредитних коштів . Однак з першого дня процентна ставка нараховувалась в розмірі 17 % річних.

Додатковий договір №1 до Кредитного договору №0 №ML-603/027/2008 був укладений 18.12.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_2» та ОСОБА_1.

Вона належним чином сплачувала кошти , однак у звязку з фінансовою кризою, зокрема, у 2014 році, гривня знецінилась у декілька раз, що унеможливило виконання взятого зобовязання і вона почала здійснювати оплату частками та не завжди в повному обємі.

Просить зважити, що на день укладення договору курс одного долара становив 5,05 грн., який у декілька раз зріс у 2014 році і на сьогоднішній день становить 26 грн..

У Договорі відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які визнанні законом обовязковими. Також банком не надавався окремий документ з детальним розписом кредиту для неї як для споживача. А графіки, які є додатком до договорів, не містять інформації, що вимагається законом.

Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку або якщо їх вчиняв банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Вказаним договором не обумовлені фінансові ризики. Більше того, встановивши в договорі, право в односторонньому порядку без узгодження з нею змінювати процентну ставку, поставив її у край нерівне становище по відношенню до банку, що є несправедливим та суперечить вимогам ст. 3 ЦК України , ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Використання банком доларів США при наданні кредиту, також є несправедливим до неї, оскільки це істотно погіршує її матеріальне становище як споживача порівняно з банком в разі настання певної події, що дає право визнати договір недійсним відповідно до п.2 ч.6 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів.

В порушення п. 2 ч.І ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитних договорів, чим було порушено вимоги чинного закону.

Надання Банком грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Одночасно, ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії ОСОБА_2 банку України. Згідно ст. 2 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Отже, грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Оскільки індивідуальної ліцензії у банку на укладення договорів в іноземній валюті не було, вважає такий договір таким, що повинен бути визнаним недійсним. Банк ввів позивача в оману, оскільки жодної ліцензії на видачу валютного кредиту на день підписання договору не було.

Наведені у позові обставини вважає свідченням несправедливих умов договору про надання кредиту, які порушують принцип добросовісності та справедливості, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків та завдають шкоди позивачу як споживачу, що є підставами для визнання такого договору недійсним.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просила задовольнити. Також пояснила, що в момент укладення договору в такому вказувалась відсоткова ставка в розмірі 5,99% , однак кредит погашався за ставкою 17%. Таким чином вона переплатила суму, зазначену в договорі у кілька разів. Умови, визначені в договорі, вважає несправедливими та такими, що викликали порушення прав позивачки в процесі виконання договору.

Представник відповідача ОСОБА_3 «ОТП Факторинг України» ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив в позові відмовити. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що відповідно до ст. 36 Закону України «Про ОСОБА_2 України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_2 Банком України, а тому валютні ризики під час укладення кредитних договорів у іноземній валюті несе споживач (позичальник), про що останнього було попереджено у відповідності до п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Недійсність договору визначається недотримання сторонами вимог, передбачень ст.ст.203 та 215 ЦК України саме під час його укладення , тобто в момент вчинення правочину. Попри те, недійсність договору не спричиняють факти, що мали місце перед його укладенням чи під час його виконання. Оспорюваний кредитний договір №ML-603/027/2008 від 11.09.2008 року укладений в письмовій формі та підписаний ОСОБА_1. Своїм підписом позичальниця підтвердила факт своєї згоди з усіма умовами договору про що свідчить її підпис на кредитному договорі, а також інформаційному листу щодо умов кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 18.08.2008року. Разом з тим, позичальниця добровільно погодилася на укладання договору, тривалий час виконувала взяті на себе зобов'язання, а саме здійснювала погашення кредиту, умови кредитного договору не оскаржувала, отже не вважала їх несправедливими.

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: суми кредиту ; графіку погашення кредиту та строків виконання ; дати видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту ; право дострокового повернення кредиту; річної відсоткової ставки за кредитом; інших умов, визначених законодавством, для укладення такого виду договорів.

Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір, його укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

На твердження позивача про те, що ЗУ «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником, що виникли під час укладення договору, так і виконання такого, зазначила, що у Постанові ВС України від 11.11.2015 р. у справі за № 6-5011 цс 15, зазначено, що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин , лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення вказаного Закону не застосовуються. Разом з тим, посилання позивача на ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що у кредитному договорі повинні бути зазначені усі вимоги ст. 11 вказаного закону є хибним. Оскільки станом на 01.12.2005 р.(що набрало законної сили 13.01.2006 р.) в редакції вказаної статті даного Закону такі вимоги були відсутні. Як вбачається зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація передбачена даною нормою повинна бути надана перед укладенням договору, а не під час його укладення, і ненадання останньої не тягне за собою недійсність договору. Про те, що такі вимоги Банком були дотримані свідчить інформаційний лист щодо умов кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 18.08.2008року.

Щодо вираження зобов'язання в іноземній валюті та необхідністю отримання індивідуальної ліцензії, то вважає, що вимоги закону дотримано, оскільки 6 листопада 2006р. ОСОБА_2 банком України видано ЗАТ «ОТП ОСОБА_2» банківську ліцензію №191 на право здійснювати банківські операції та письмовій Дозвіл № 191-1 від 08.11.2006р. на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Також пояснив, що позивач не наводить жодної умови, яка б по відношенню до позичальника була несправедливою, та не долучає жодного доказу у відповідності до ст. 57-60 ЦПК України, що свідчить про голослівність доводів.

Щодо зміни процентної ставки , передбаченої у кредитному договорі пояснив, що умовами договору передбачені плаваюча та фіксована ставка. Жодного збільшення ставки як вказує позивач банком не здійснювалось.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши та оцінивши забрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що 11 вересня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_2» укладено кредитний договір №ML-603/027/2008 та 18.07.2007року укладено додатковий договір №1 до Кредитного договору №ML-603/027/2008 між Відкритим акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_2» та ОСОБА_1 про надання кредиту в сумі 5000,0 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору кредиту та додаткової угоди, позивач посилається на їх невідповідність вимогам чинного законодавства при здійсненні операцій з використанням іноземної валюти та такими, які порушують норми Закону України «Про захист прав споживачів», а отже даний договір укладено з порушенням законодавства.

Суд не погоджується з такими доводами позовної заяви з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.627 ЦК України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Сторони, підписавши оспорюваний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою щодо усіх істотних умов.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-1341цс15. З урахуванням вимог ст. 360-7 ЦПК України, така правова позиція повинна враховуватися судами при розгляді справ.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору, підписанням сторонами цього договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору, свої права та обовязки, і погоджується з ними; що перед укладенням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», який, крім іншого містить опис різних форм кредитування із зазначенням переваг та недоліків кожної, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також попередження про те, що якщо позичальник обирає кредит в іноземній валюті, валютні ризики під час виконання зобов»язань, за кредитним договором покладаються на позичальника.

Вказане погоджується із п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління ОСОБА_2 банку України від 10.05.2007 року №168, у якому зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписала кожну сторінку договору 11 вересня 2008 року, що є підтвердженням факту ознайомлення її з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у звязку із чим доводи в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть судом братись до уваги.

Не здобуто доказів на підтвердження заявленого позову в частині твердження про відсутності у банку- відповідача ліцензії на здійснення валютних операцій, зокрема надання кредиту в іноземній валюті.

Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_2 Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_2 Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку.

Відповідно до листа НБУ від 15.10.2010р. згідно зі ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та п. 2.3 гл.2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій , письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ. При цьому відповідно до п.5.3 гл.5 Положення №275 письмовий дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Як убачається з матеріалів справи, 6 листопада 2006р. ОСОБА_2 банком України видано ЗАТ «ОТП ОСОБА_2» банківську ліцензію №191 на право здійснювати банківські операції та письмовій Дозвіл № 191-1 від 08.11.2006р. на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Щодо покликання позивачки на зміну відсоткової ставки з 5,99%, які передбачені договором, на 17% , які фактично нараховувались, то судом встановлено, що такі згідно умов кредитного договору встановлена плаваюча процентна ставка, що становить фіксований відсоток FIDR, де FIDR в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів може змінюватись банком. Тобто така відсоткова ставка, яка сплачувалась позивачем під час погашення кредиту передбачена умовами договору .

Згідно вимог закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідок є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема які містять умови про зміну у витратах , зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Якщо положення договору є несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним . Положення , що було визнане недійсним , вважається таким з моменту укладення договору.(постанови ВСУ №6-80цс12 від 12.09.2012р. та 6-80цс13 від 25.09.2013р.)

Однак таких умов договору, які на думку позивачки є несправедливими, нею не зазначено. Таким чином судом встановлено, що боржника не примушували до укладання договору; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною».

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору.

Окрім того, на момент укладення спірних договорів всі його сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи, були попереджені про зміну обсягу зобовязань, та виявили відносно таких свою згоду, а тому заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

На думку суду, дії позивача з оскарження спірного договору та додаткової угоди до такого свідчать про недобросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати договірні умови на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаним договором.

Крім цього , позивачка покликається на те, що при укладенні кредитного договору у неї не було сумнівів щодо добросовісності дій банку, а при виконанні договору в зв»язку зі зміною валютного курсу і умов, на яких був укладений договір, відбулось порушення її прав як споживача.

Однак такі твердження не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору , а погашення кредиту стосується його виконання, а не укладення , тоді як право значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні , а не виконанні (Постанова ВСУ №6-63цс12 від 11.07.2012р.)

Як вбачається з самого позову належним чином не обґрунтовано порушення прав та інтересів позивачки оспорюваними правочинами, не встановлено та не доведено наявність чи недійсності договору та додаткової угоди до такого.

На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з підстав необґрунтованості , оскільки судом не встановлено порушення прав позивача .

Керуючись ст. ст. 10-11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя: О.Б.Нагірна