Ухвала

іменем україни

28 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Шепетівської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання приватизаційного правочину недійсним, скасування правового акта індивідуальної дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, який під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила визнати недійсним приватизаційний правочин про передачу шляхом безоплатної приватизації ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_2, що вчинений у формі правового акта індивідуальної дії, зокрема п. 1.16. рішення XXXI сесії Шепетівської міської ради 4-го скликання від 26 січня 2006 року № 26 зі змінами, внесеними рішенням XXXII сесії Шепетівської міської ради 4-го скликання від 17 березня 2006 року № 25, із моменту реєстрації права власності ОСОБА_6 Шепетівським міським управлінням земельних ресурсів 31 березня 2006 року за № 86; визнати незаконним та скасувати правовий акт індивідуальної дії - рішення XXXI сесії Шепетівської міської ради 4-го скликання від 26 січня 2006 року № 26 у частині п. 1.16 зі змінами, внесеними рішенням XXXII сесії Шепетівської міської ради 4-го скликання від 17 березня 2006 року № 25.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що 14 жовтня 1992 року за договором купівлі-продажу квартири виконавчий комітет продав, а ОСОБА_6 купив за 7 542 крб. займану ним квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59,8 кв. м, жилою площею 36,8 кв. м, яка складає 51/100 частини житлового будинку. 21 травня 2012 року квартира АДРЕСА_2, загальною площею 57,1 кв. м, жилою площею 34,0 кв. м, що складає 49/100 частини житлового будинку, приватизована ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відчуження зазначеної квартири № 1 вчинено під час дії ст. 30 ЗК України (у редакції 1992 року), а відчуження квартири № 2 вчинено під час дії ст. 120 ЗК України (у редакції станом на 06 травня 2012 року), і обидві норми закону передбачали слідування прав на землю за відчуженим об'єктом. Житловий будинок та споруди розташовувались на цілісному об'єкті права - земельній ділянці по АДРЕСА_2, яка була зареєстрована Шепетівським міжміським бюро технічної інвентаризації 15 вересня 1975 року за № 8/151 на підставі рішення Шепетівської ради народних депутатів від 10 вересня 1975 року № 17/332.

31 березня 2006 року ОСОБА_6 на підставі рішення XXXI сесії Шепетівської міської ради 4-го скликання від 26 січня 2006 року № 26 (зі змінами, внесеними рішенням XXXII сесії Шепетівської міської ради 4-го скликання від 17 березня 2006 року № 25) одержав державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на частину цієї земельної ділянки, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 86, кадастровий номер НОМЕР_1.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що внаслідок спірного правочину цілісна земельна ділянка по АДРЕСА_2, загальною площею 846 кв. м виведена з цивільного обороту, про що позивач довідалася з публічної кадастрової карти України, де належна цілісна земельна ділянка не існує, а наявні дві земельні ділянки приватної форми власності. При цьому позивачу відомо, що співвласники 49/100 частини житлового будинку право приватної власності на земельну ділянку не набували, процедуру формування земельної ділянки не замовляли, вважали, що правовий режим землі не змінювався. Таким чином, земельна ділянка по АДРЕСА_2, сформована Шепетівським міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстрована ним 15 вересня 1975 року за № 8/151 на підставі рішення Шепетівської ради народних депутатів від 10 вересня 1975 року № 17/332, фактично вже не існує за її цільовим призначенням та виведена з цивільного обороту.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно зі ст. ст. 18, 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на дев'ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок.

До однієї з таких категорій відносяться землі житлової та громадської забудови (п. «б» ч. 1 ст. 19 ЗК України).

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (ст. ст. 38, 39 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 40 ЗК України установлено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

У силу ч. ч. 1, 2, 4 ст. 42 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування об'єднанню власників. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Прибудинковою територією, правовий статус якої визначено у ст. 42 ЗК України, слід розуміти відведену на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири.

Частинами 1 і 2 ст. 30 ЗК України (в редакції 1992 року) установлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Відповідно до ч. 1, п. «а» ч. 3 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

За положеннями п. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

За приписами ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Судом установлено, що житловий будинок по вул. Залізничній, 109 у м. Шепетівці Хмельницької області відноситься до індивідуальних (садибних) житлових будинків та відповідно не є багатоквартирним.

У в'язку з цим суд правильно вважав, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 не є прибудинковою територією, тому на неї не поширюється правовий режим землекористування, передбачений ст. 42 ЗК України.

Також суд правильно виходив із того, що після набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1, яка має свій власний вхід із вулиці, є окремим об'єктом нерухомого майна і цивільних прав на це нерухоме майно та складає 51/100 частини всього будинку, до ОСОБА_6 перейшло право користування відповідною частиною земельної ділянки. На час приватизації землі ОСОБА_6 не втратив цього права, а тому йому правомірно було передано у власність спірну земельну ділянку відповідно до норм цивільного та земельного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги позивача про те, що дві квартири сторін утворюють одну цілу річ - будинок, не є об'єктами самостійної власності кожної зі сторін, будинок є цілісним об'єктом нерухомості з правовим режимом спільної часткової власності, частки є ідеальними, будинок не поділений між сторонами в натурі, а отже всі співвласники будинку мають право на спільне користування земельною ділянкою за даною адресою, апеляційний суд правильно зазначив, що вищевказані квартири кожна окремо мають свій власний вхід із вулиці, зареєстровані у встановленому законом порядку як окремі об'єкти нерухомості, сторони набули права власності саме на ці квартири, які складають відповідно 51/100 та 49/100 частини житлового будинку, тобто указаний будинок поділений між сторонами в натурі, квартири в даному будинку є окремими об'єктами нерухомості з окремими поштовими адресами, якими сторони володіють на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно установити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Підстав вважати помилковими висновки судів по суті вирішеного спору колегія суддів не вбачає.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що будинок залишився неподільним об'єктом права та існує як об'єкт спільного майна, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій по суті розгляду указаної позовної заяви, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.

За встановлених судом вищевказаних обставин справи, безпідставним є посилання заявника у касаційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко