УхвалА

іменем україни

4 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Маляренка А.В., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Дворецька Олена Миколаївна, Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтва про право власності, договору дарування недійсними за касаційними скаргами: ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 9 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5, посилаючись на те, що з 29 травня 1998 року її батько - ОСОБА_9 - перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_8 2 липня 2002 року ОСОБА_9 приватизував квартиру АДРЕСА_1 та отримав свідоцтво про право власності на цю квартиру. 12 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу її батько продав вказану квартиру за 26 250 грн, а 15 липня 2002 року придбав квартиру АДРЕСА_2 за 22 134 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер, після його смерті відкрилась спадщина на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька були вона та його дружина - ОСОБА_8 28 жовтня 2011 року державним нотаріусом на ім'я ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з квартири АДРЕСА_2 та видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку спадкового майна, що складається з Ѕ частки цієї квартири.

На підставі договору дарування частки у праві власності на квартиру від 25 листопада 2011 року ОСОБА_8 подарувала належні їй ѕ частки спірної квартири ОСОБА_5 30 березня 2012 року державним нотаріусом видано їй свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку спадкового майна, тобто на ј частку квартири АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла і ухвалою суду в якості співвідповідача залучено Миколаївську міську раду.

Позивачка вважала, що спірна квартира набута за особисті кошти її батька - ОСОБА_9, унаслідок чого вищевказана квартира була його особистою приватною власністю та повинна була успадковуватися спадкоємцями у рівних частках. Отже, такими діями відповідачів порушено її спадкові права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати недійсними: свідоцтво про право власності від 28 жовтня 2011 року, видане на ім'я ОСОБА_8; свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2011 року, видане на ім'я ОСОБА_8; договір дарування частки у праві власності на квартиру від 25 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 9 лютого 2017 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано свідоцтво про право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3, видане 28 жовтня 2011 року ОСОБА_8, недійсним. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 28 жовтня 2011 року ОСОБА_8 недійсним; визнано, що частка права на спадщину за законом ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_3 становила Ѕ частину. Визнано частково недійсним договір дарування частки у праві власності на квартиру від 25 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, у частині дарування ј частки вказаної квартири. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду в частині визнання частково недійсним договору дарування частки у праві власності на квартиру від 25 листопада 2011 року, у частині дарування ј частки квартири скасувати, й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, а також просить виключити з резолютивної частини рішення суду слова «визнавши, що частка права на спадщину за законом ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_3 становила Ѕ частку».

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суди першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов ОСОБА_4, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 1301 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 була передана батьку позивачки - ОСОБА_9 - у порядку приватизації, тобто є його особистою приватною власністю. 12 липня 2002 року зазначена квартира була продана ОСОБА_10, яка діяла на підставі доручення від 7 червня 2002 року від імені ОСОБА_9, за 26 250 грн, а 15 липня 2002 року нею придбана спірна квартира АДРЕСА_2, за 22 134 грн, тобто за кошти, отримані від продажу квартири № 22. Отже, спірне нерухоме майно хоча і придбано за час шлюбу, але не є спільним сумісним майном подружжя, так як придбано за особисті кошти ОСОБА_9, унаслідок чого належить йому на праві особистої приватної власності. Такі обставини, які доведені позивачкою належними й допустимими доказами (ст. ст. 57-59 ЦПК України), спростовують презумпцію спільності майна подружжя.

Отже, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що спірна квартира після смерті ОСОБА_9 спадкувалася спадкоємцями першої черги за законом, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_8, у рівних частках (ч. 1 ст. 1267 ЦК України), тобто по Ѕ частці квартири АДРЕСА_2, унаслідок чого ОСОБА_8 могла подарувати ОСОБА_5 лише Ѕ частку вказаного нерухомого майне, а не ѕ його частки. Таким чином, відповідно до положень ст. ст. 215, 216 ЦК України є недійсними свідоцтво про право власності на Ѕ частку квартири № 52, видане 28 жовтня 2011 року ОСОБА_8, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 28 жовтня 2011 року ОСОБА_8 та частково недійсним договір дарування частки у праві власності на квартиру від 25 листопада 2011 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування частки у праві власності на квартиру від 25 листопада 2011 року у повному обсязі, безпідставні, оскільки спростовуються вищевказаними обставинами, у тому числі тим, що у ОСОБА_8 було наявне право на Ѕ частку квартири № 52, яку вона подарувала ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - про те, що ОСОБА_9 приватизував квартиру АДРЕСА_1 2 липня 2002 року, унаслідок чого положення п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України на спірні правовідносини не поширюються, оскільки зміни до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набрали чинності лише 13 червня 2012 року, безпідставні, так як зміни до відповідного законодавства діяли лише з 8 січня 2011 року по 13 червня 2012 року, в яких приватизована квартира вважалась спільною сумісною власністю, в інший період, у тому числі коли спірна квартира була набута ОСОБА_9, це майно вважалось особистим приватним майном (ст. 57 СК України).

Отже, доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 9 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

А.В. Маляренко

О.В. Попович