Справа № 132/1392/17
Провадження № 2/132/687/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12.09.2017 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі :головуючого Павленко І.В.

при секретарі Жовті С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків, суд-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2008 року. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 14.11.2014 року її шлюб з ОСОБА_2 розірвано.

Під час спільного проживання у них народився син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з нею та перебуває на повному її утриманні. Вона займається здоров'ям сина, його духовним та моральним розвитком.

Рішенням Калинівського районного суду Віннцької області від 10.02.2015 року ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Позивачка проживає в країні Італія. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 28.05.2015 року було надано дозвіл на виїзд за кордон України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видане 05.05.2008 року відділом РАЦС Калинівського РУЮ Вінницької області), разом з його матір'ю ОСОБА_1, без згоди батька - ОСОБА_2.

На даний час виникла необхідність в оформленні документів на постійне проживання дитини в Італії. Однак ЗУ «Про порядок виїзду з України і в?'їзду в Україну громадян України», передбачено, що для виїзду неповнолітньої дитини за кордон необхідна нотаріальна згода батьків. За вказаних обставин звернулась в суд з даним позовом.

07.08.2017 року від представника позивачки ОСОБА_3 надійшла заява про зміну позовних вимог, згідно якої просить надати неповнолітньому ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видане 05.05.2008 року відділом РАЦС Калинівського РУЮ Вінницької області), українцю, який проживає в АДРЕСА_1 дозвіл на виїзд за кордон до країни Італія в супроводі матері ОСОБА_1 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 строком на 5 (п'ять) років.

Представник позивачки ОСОБА_1-ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, змінені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином, через оголошення в газеті «Вінниччина» .

За вказаних обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2008 року. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 14.11.2014 року шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_2 розірвано.

Під час спільного проживання у них народився син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з позивачкою та перебуває на повному її утриманні. Вона займається здоров'ям сина, його духовним та моральним розвитком.

Рішенням Калинівського районного суду Віннцької області від 10.02.2015 року ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1..

Позивачка проживає в країні Італія. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 28.05.2015 року було надано дозвіл на виїзд за кордон України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видане 05.05.2008 року відділом РАЦС Калинівського РУЮ Вінницької області), разом з його матір'ю ОСОБА_1, без згоди батька - ОСОБА_2.

На даний час виникла необхідність в оформленні документів на виїзд малолітнього Єльдара до країни Італія.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 р., яка ратифікована Україною Законом №166-У від 20.09.2006 року та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного Кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Частина 1 статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України).

Суд також звертає увагу на ту обставину, що місце перебування відповідача ОСОБА_4 невідоме, участі в утриманні та забезпеченні сина останній не бере.

З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості малолітнього сина виїхати за кордон порушує його законні права та інтереси.

Окрім того, суд вважає, що виїзд малолітнього ОСОБА_2 за кордон сприятиме розширенню його світогляду та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, регулярному контакту дитини з матір'ю, яка проживає за кордоном, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні сина.

Таким чином, враховуючи, що виїзд за межі державного кордону України буде відповідати інтересам дитини та в жодному разі не порушує права відповідача щодо його прав та обов'язків відносно сина, а також той факт, що в судовому засіданні не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього ОСОБА_2

В задоволенні позовної вимоги позивачки щодо звернення рішення суду до негайного виконання, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки у відповідності до вимог ст.367 ЦК України дане рішення не підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст.155 СК України, ст.313 ЦК України, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасові поїздки за межі державного кордону України та на виготовлення необхідних візових документів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видане 05.05.2008 року відділом РАЦС Калинівського РУЮ Вінницької області), українцю, який проживає в АДРЕСА_1 виїзд за кордон до країни Італія в супроводі матері ОСОБА_1 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням суду законної сили.

В іншій частині заявлених вимог відмовити в зв'язку з їх безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: