Ухвала

Іменем України

23 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 19 грудня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. грн. на строк до 18 грудня 2010 року зі сплатою 25 % річних. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 окремі договори поруки. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 10 серпня 2016 року складає 26 072 грн. 10 коп. та яку позичальник та його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути з солідарно відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 072 грн. 10 коп.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Судами встановлено, що 19 грудня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. грн. на строк до 18 грудня 2010 року зі сплатою 25 % річних.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 окремі договори поруки.

Пред'являючи позов, ПАТ «Державний ощадний банк України» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-1996цс16 від 29 березня 2017 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» пропустило строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявив ОСОБА_3, оскільки строк дії договору встановлено до 18 грудня 2010 року, останній платіж ОСОБА_2 здійснив 31 жовтня 2009 року, а із позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2016 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник не подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки із відповідною заявою до суду звернувся один із солідарних боржників, а правила позовної давності та наслідки її пропуску стосуються позивача.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Умнова