04 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення завданих збитків внаслідок неповернення майна,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про врегулювання взаємовідносин та стягнення 1 486 810 грн,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від
06 лютого 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення завданих збитків внаслідок неповернення майна.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір відповідального зберігання № 1-10-14.
06 жовтня 2015 року ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_6 про припинення договору зберігання та просив прийняти майно передане на відповідальне зберігання.
Листом від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_7 повідомив
ОСОБА_5 про готовність в період з 12 по 16 жовтня 2015 року прийняти майно.
13 жовтня 2015 року складено акт приймання-передачі згідно договору на відповідальне зберігання, відповідно до п. 2 виконавець не передав (не повернув), а замовник не прийняв майно передане на зберігання. Неповернене майно відсутнє на обʼєкті, де воно знаходилось в момент передачі майна на зберігання ОСОБА_5 Протягом строку дії договору зберігання від ОСОБА_5 не надходило заяв про втрату чи пошкодження переданого на зберігання майна. ОСОБА_6 вважав, що ОСОБА_5 незаконно заволодів та користується належним йому майном.
ОСОБА_6 зазначав, що за 24 квітня 2013 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір позички, відповідно до додатку № 1 передано майно для безплатного використання на двох обʼєктах: у АДРЕСА_1 та у АДРЕСА_2.
06 березня 2015 року, за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_8 передане згідно акту майно, яке залишилось у безоплатному користуванні ОСОБА_5 за договором позички.
Актом від 13 жовтня 2015 року підтверджено, що ОСОБА_5 не передав ОСОБА_6 26 найменувань майна, що було предметом позички, чим позбавив ОСОБА_6 права на користування власним майном.
Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_6 просив стягнути з ОСОБА_5 у відшкодування завданих збитків внаслідок неповернення майна згідно договору позички
№ 1/04/13 від 24 квітня 2013 року 145 632 грн відшкодувати завдані збитки внаслідок неповернення майна згідно договору на відповідальне зберігання № 1-10-14 від 09 жовтня 2014 року в розмірі 269 135 грн.
У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про врегулювання взаємовідносин та стягнення коштів.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в квітні 2013 року йому запропонували працювати з ОСОБА_6 на будівництві нових обʼєктів, заготовляючи для нього пиломатеріали і виконуючи будівельні роботи.
В квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підписано договір, за яким ОСОБА_5 бере базу в користування, майно не оглядав і не звіряв з переліком зазначеним в договорі позички. Підписаний з його боку договір забрали представники ОСОБА_6
Наприкінці травня 2013 року ОСОБА_5 зустрівся з
ОСОБА_6, який особисто запропонував співпрацю в якості директора деревообробної бази у Верховині.
Для врегулювання договірних стосунків ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_5 зареєструватись як фізична особа-підприємець (далі - ФОП) і сказав, що укладе із ним договір.
29 травня 2013 року ОСОБА_5 зареєструвався як ФОП.
10 січня 2014 року між сторонами укладено Договір № 1 про спільну забудову бази відпочинку ПП «Турист-Азов», який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, де ОСОБА_6 виступав замовником, а ОСОБА_5 одним із підрядників.
За умовами вказаного договору ОСОБА_5 мав будувати деревʼяні будинки та виконувати інші роботи повʼязані з деревом. Цього ж дня, а саме 10 січня 2014 року між сторонами укладено Договір про винагороду № 2, в якому ОСОБА_6 виступав в якості «Замовника», а ОСОБА_5 в якості «Підрядника». За умовами даного договору ОСОБА_6 зобовʼязався виплатити ОСОБА_5 премію в розмірі 50 000 грн, у випадку належного виконання з його боку взятих зобовʼязань.
ОСОБА_5 зазначав, що договір про відповідальне зберігання
№ 1-10-14 від 09 жовтня 2014 року був удаваним, оскільки на час його підписання між ним та ОСОБА_6 діяв договір будівельного підряду, в рамках якого відбувалась заготівля і переробка лісоматеріалу для будівництва обʼєктів ОСОБА_6 Пиломатеріали, які відображені в рядках 8-9 переліку, наведеного в позовній заяві ОСОБА_6, відправлені разом з іншим замовленням на будівництво обʼєкту ПП «Турист-Азов» в Геніченський район Херсонської області.
Вказував, що ОСОБА_6 свої зобовʼязання за Договором будівельного підряду не виконав. 14 липня 2015 року на вимогу останнього ОСОБА_5 був підписаний Договір № 1 про врегулювання взаємовідносин та акт взаємозвірки фактично виконаних обʼємів і вартості робіт на обʼєкті ПП «Турист-Азов». Пунктом 2 Договору ОСОБА_9 порушив його право, закріплене ч. 1 ст. 875 ЦК Українина отримання повної оплати за поставлені будівельні матеріали і виконані роботи, вказавши, що сума отримана ним для розрахунку із працівниками та постачальниками є кінцевою і коригуванню не підлягає.
ОСОБА_6 безпідставно застосував штрафні санкції не передбачені жодним з договорів, ним не оплачено виконані роботи та поставлені матеріали на обʼєкті ПП «Турист-Азов» в Геніченському районі Херсонської області на суму 1 486 810 грн.
Зазначений договір і акт ОСОБА_5 підписав під психічним тиском ОСОБА_6, який погрожував, що у випадку не підписання не отримає жодних коштів взагалі, а у випадку підписання отримає 1 052 000 грн для часткового розрахунку з постачальниками і робітниками. У нього не було іншого виходу, оскільки на той час борг перед постачальниками і будівельними бригадами складав більше двох з половиною мільйонів гривень.
03 липня 2015 року ОСОБА_5 було підготовлено акти прийому виконаних робіт на загальну суму 1 018 026 грн, однак ОСОБА_6 відмовився їх підписати і оплатити виконані роботи.
15 липня 2015 року ОСОБА_5 було направлено листа ОСОБА_6 із зазначенням суми боргу за поставлені матеріали, однак останній так і не оплатив вартість матеріалів поставлених для будівництва обʼєкту та не оплатив послуги з перевезення вантажу. Всього за матеріали і доставку ОСОБА_6 не доплатив на загальну суму 468 784 грн.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір № 1 про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015 року в порядку ст. 321 ЦК Українита стягнути з ОСОБА_6 на свою користь 1 486 810 грн.
Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року обидва позови обʼєднано в одне провадження.
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 145 632 грн за договором позички від 24 квітня 2013 року № 1/04/13 та 269 135 грн за договором відповідального зберігання укладеного 09 жовтня 2014 року за

№ 1/10/14, всього стягнуто 414 767 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

06 лютого 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір відповідального зберігання № 1/10/14, за умовами якого ОСОБА_6 передав, а

ОСОБА_5 прийняв на тимчасове відповідальне зберігання майно, вказане в додатку № 1 до даного договору, а саме: брус - 150x150 - 6 м. в кількості 74 шт. = 9,99 м. куб., брус - 100x150 - 6 м. в кількості 24 шт. =

2,16 м. куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6 м. в кількості 144 шт. = 11,66 м. куб., брус - 140x70 - 6 м. в кількості 40 шт. = 2,35 м. куб., сволоки 1,2 поверх Брус 120x180 - 7,5 м. в кількості 36 шт. = 5,83 м. куб., сволоки

1 поверх Брус 120x180 - 4 м. в кількості 32 шт. = 2,76 м. куб., брус 160x80 -

6 м. в кількості 2 шт. = 0,15 м. куб., підлога 400 м. кв., вагонка внутрішня

1 300 м. кв., дошка обрізна 30 мм. - 3м. кв., загальною вартістю 269 135 грн. (п. 1.2 Договору), строк зберігання до 30 січня 2015 року (п.1.4 Договору), яке мало зберігатися на обʼєкті за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п. п. 1.1, 2.1 Договору майно передане за актом приймання-передачі об'єкту зберігання від 09 жовтня 2014 року, який підписаний ОСОБА_6 та ОСОБА_5

За змістом п.п. 7.1 договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та дійсний до 30 січня 2015 року, проте, в будь якому разі Договір дійсний до повного виконання Сторонами своїх зобовʼязань.

Відповідно до п. 2 Акту приймання-передачі від 13 жовтня 2015 року згідно договору на відповідальне зберігання № 1/10/14 від 09 жовтня

2014 року (повернення), Виконавець - ОСОБА_5 не передав (не повернув), а замовник - ОСОБА_10 не прийняв майно передане на зберігання. Також у п. 3 цього акту додатково зазначено, що майно, яке зазначене сторонами у п. 2 акту вважається непереданим (неповернутим) від виконавця до замовника. Даний акт про відсутність майна, переданого на відповідальне зберігання, підписаний на час його складання

ОСОБА_5 без жодного застереження.

При цьому, при прийнятті 09 жовтня 2014 року на відповідальне зберігання пиломатеріалів за актом приймання-передачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визначили їхню вартість по кожному найменуванню, а у загальному 269 136 000 грн.

Відповідно до умов п. 4.3 договору Виконавець зобовʼязаний забезпечити повне збереження обʼєкту зберігання, а після закінчення зберігання за заявкою Замовника повернути його Замовнику в тому самому стані, в якому обʼєкт був переданий на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей.

Відповідно до п. 6.4 у випадку втрати обʼєктів зберігання чи їх пошкодження Виконавець зобовʼязаний за свій рахунок відновити їх, а при неможливості - відшкодувати повну ринкову вартість у 10-ти денний термін з моменту вимоги Замовника.

Згідно акта державного виконавця від 06 квітня 2016 року складеного головним державним виконавцем Верховинського районного відділу державної виконавчої служби Мартищук Г.Ф. при примусовому виконанні ухвали Верховинського районного суду Івано-Франківської області від

30 березня 2016 року про накладення арешту на рухоме майно, яке було передане ОСОБА_5 на підставі Договору відповідального зберігання

№ 1/10/14, при виїзді за адресою зберігання рухомого майна, а саме: АДРЕСА_2, рухоме майно, яке було передано за Договором відповідального зберігання № 1/10/14, а саме: Додатка № 1 - не виявлено.

За змістом ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну (ч. ч. 1, 2 ст. 942 ЦК України).

За правилами, визначеними ч. 1 ст. 948, ч. ч. 1, 2 ст. 949 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання, а зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч. 1 ст. 950 ЦК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) відшкодовуються зберігачем - у розмірі її вартості.

Відповідно до ст. ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з тим, судами встановлено, що відповідно до договору позички від 24 квітня 2013 року № 1/04/13, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, позичкодавець - ОСОБА_8 передав ОСОБА_5 у безоплатне користування на строк, що обумовлений договором, обʼєкти позички згідно Додатку № 1 до договору позички, які користувач зобовʼязувався повернути позичкодавцеві після закінчення строку встановленого договором. Предметом позички було нерухоме майно, обладнання та інше майно, перелік якого наведений у додатку № 1 до договору.

Акт приймання-передачі обʼєктів позички підписаний сторонами договору 24 квітня 2013 року. Майно передане в позичку знаходилось на двох обʼєктах за адресами: АДРЕСА_2.

В подальшому, 06 березня 2015 року ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_6 придбав за договором купівлі-продажу все майно, що було предметом договору позички від 24 квітня 2013 року. Перехід права власності підтверджується договором купівлі-продажу 1/15 від 06 березня 2015 року та Актом приймання-передачі згідно Договору купівлі-продажу

№ 1/15 від 06 березня 2015 року. Згідно п. 3.2 Договору купівлі-продажу

№ 1/15 від 06 березня 2015 року з моменту підписання Акту приймання-передачі майна, право власності, а також права та обовʼязки позичкодавця по Договору позички № 1/04/13 від 24 квітня 2013 року переходить до покупця.

Відповідно до акту прийняття та передачі обʼєктів позички від

13 жовтня 2015 року згідно договору позички № 1/04/13 від 24 квітня

2013 року у п. 3 зазначено, що користувач не передав (не повернув), а позикодавець не прийняв 26 найменувань матеріалів та зазначено їх конкретний перелік. Пунктом 4 даного акту додатково зазначено, що майно визначене сторонами, тобто 26 найменувань вважається не переданим (не повернутим) від користувача до позичкодавця. Даний акт підписаний ОСОБА_5 без жодних доповнень та застережень.

Виробничі відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 припинились за ініціативою останнього.

Згідно листа-відповіді ОСОБА_6, у звязку із письмовим наміром ОСОБА_5 припинити співпрацю, виникли питання щодо повернення майна, яке було передано у користування протягом дії договірних відносин. Застережено, що в період з 12 жовтня 2010 року по

16 жовтня 2015 року прибуде комісія для отримання майна переданого у позичку та на зберігання. Відповідно до матеріалів справи така комісія по передачі майна за договором позички та зберігання працювала 13 жовтня 2015 року.

10 листопада 2015 року ОСОБА_6 надіслано ОСОБА_5 вимогу про повернення майна, яке не повернуто відповідно до актів прийняття-передачі від 13 жовтня 2015 року, зазначено перелік не повернутого майна та запропоновано повернути його протягом трьох днів.

Згідно відповіді ОСОБА_5 на дану вимогу від 26 листопада

2015 року, останній підтверджує факт неповернення майна за договором позички у кількості 26 позицій, однак не погоджується тільки з тим, що йому фактично не передавався за договором позички тільки циркулярний станок. Зазначає, що транспортний засіб «УРАЛ-375» з встановленим краном маніпулятором, залишає за собою як компенсацію понесених витрат. Також ОСОБА_5 в цій відповіді зазначає, що товарно-матеріальні цінності,які зазначені у позиціях 8, 9 п. 4 вимоги про повернення майна (а це 400 кв. м. підлоги та 1 300 кв. м. вагонки внутрішньої) згідно договору про відповідальне зберігання будуть повернуті за умови повного виконання ОСОБА_6 боргових зобовʼязань перед ним як оплати роботи будівельних бригад та забезпечення будівельними матеріалами. Щодо позицій 1-7, 10 переліку товарно-матеріальних цінностей у п. 4 вимоги, тобто за договором про відповідальне збереження ОСОБА_5 зазначає, що ці пиломатеріали під час господарської діяльності направлені до АДРЕСА_3, як виконання договірних зобовʼязань перед третіми особами. В підсумку своєї письмової відповіді ОСОБА_5 зазначає, що вимоги ОСОБА_6 про повернення майна є частково безпідставними.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій встановили, що

ОСОБА_5 порушив свої зобовʼязання за даним договором, про що свідчить акт державного виконавця від 06 квітня 2016 року, а тому дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 набув права вимоги відшкодування вартості переданого майна, визначеного за договором відповідального зберігання № 1/10/14 від 09 жовтня 2014 року, а саме: Додатка № 1 в розмірі 269 135 грн, до складу якого належить: брус -

150x150 - 6 м. в кількості 74 шт. = 9,99 м. куб., брус - 100x150 - 6 м. в кількості 24 шт. = 2,16 м. куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6 м. в кількості 144 шт. = 11,66 м. куб., брус - 140x70 - 6 м. в кількості 40 шт. = 2,35 м. куб., сволоки 1,2 поверх брус 120x180 - 7,5 м. в кількості 36 шт. =

5,83 м. куб., сволоки 1 поверх брус 120x180 - 4м в кількості 32 шт. =

2,76 м. куб., брус 160x80 - 6 м. в кількості 2 шт. = 0,15 м. куб., підлога

400 м. кв., вагонка внутрішня 1 300 м. кв., дошка обрізна 30 мм. - 3 м. кв.

Крім того, суди попередніх інстанцій встановили що ОСОБА_5 письмово визнав факт неповернення майна за договором відповідального зберігання та договором позички. Його доводи, що пиломатеріали у позиціях 1-7, 10 переліку товарно-матеріальних цінностей п. 4 вимоги, тобто за договором про відповідальне збереження під час господарської діяльності направлені до АДРЕСА_3, як виконання договірних зобовʼязань перед третіми особами не підтверджені матеріалами справи, а ОСОБА_6 заперечуючи дані обставини наголошував на тому, що за виробничою діяльністю про спільну забудову бази відпочинку у Генічеському районі Херсонської області та Карлових Варах відповідачем ОСОБА_5 виготовлялись та надсилались пиломатеріали, які він заготовляв окремо, за що отримав всю оплату, а тому дійшли правильного висновку про стягнення коштів в розмірі 145 632 грн за договором позички від 24 квітня 2013 року № 1/04/13.

Разом з тим, суди передніх інстанцій дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору та стягнення коштів, за безпідставністю виходячи з положень ст. ст. 626-629 ЦК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

06 лютого 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення завданих збитків внаслідок неповернення майна за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про врегулювання взаємовідносин та стягнення 1 486 810 грн залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко