Ухвала

іменем україни

7 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко Ірина Валентинівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, застосування реституції та визнання квартири спільною сумісною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 7 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила і просила встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з листопада 2007 року по 29 серпня 2008 року - дня реєстрації шлюбу між ними, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 27 червня 2008 року між відповідачами, внаслідок чого повернути спірну квартиру у власність її чоловіка ОСОБА_5 та визнати її об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач ОСОБА_4 посилалася на те, що з листопада 2007 року вона стала спільно проживати без реєстрації шлюбу з її теперішнім чоловіком ОСОБА_5, який до реєстрації шлюбу зареєстрував на своє ім'я спільно придбану ними квартиру АДРЕСА_1. У подальшому за договором дарування від 27 червня 2008 року ОСОБА_5 подарував квартиру АДРЕСА_1, яка є їхнім спільним майном, своєму синові від першого шлюбу ОСОБА_6, без її згоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 7 червня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки остання відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про факт її спільного проживання однією сім'єю з відповідачем до дня реєстрації шлюбу. Разом із цим позивач не надала суду доказів придбання за спільні з відповідачем ОСОБА_5 кошти квартири АДРЕСА_1. Таким чином, суди правильно вважали, що підстави для визнання недійсним договору дарування та визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, відхилити, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 7 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.В. Ступак

Колегія суддів: