Провадження № 2/742/170/17
Єдиний унікальний № 742/4060/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Бездідько В.М., за участю секретарів Карпенко В.О., Хотінь Ж.О., представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя в ході розгляду якого зменшила позовні вимоги та просила суд провести поділ спільного сумісного майна подружжя при якому виділити їй у власність та визнавши за нею право власності на транспортний засіб легковий автомобіль НОМЕР_1 вартістю 92920 грн. 87 коп, виділити у власність ОСОБА_4 транспортний засіб легковий автомобіль НОМЕР_2 вартістю 39137 грн. 10 коп., виділити у власність ОСОБА_4 грошові кошти отримані ним від продажу транспортного засобу легкового автомобіля НОМЕР_3 у сумі 48360 грн., стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2711 грн. 88 коп. як компенсацію за різницю у вартості виділеного майна та припинення права власності ОСОБА_4 на транспортний засіб легковий автомобіль НОМЕР_1, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 05 червня 1999 року між нею та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 За час спільного проживання в шлюбі за спільні заощаджені кошти сторонами по справі були придбані наступні транспортні засоби: 12.01.2001 року легковий автомобіль НОМЕР_2; 29.03.2008 року легковий автомобіль НОМЕР_3 та 12.04.2016 року легковий автомобіль НОМЕР_1. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний. Після розірвання шлюбу дійти згоди щодо спільного користування та володіння транспортними засобами сторони не можуть, а тому оскільки позивачка позбавлена можливості користуватися та володіти транспортними засобами, які являються спільною сумісною власністю подружжя та порушують її права вимушена звернутися до суду за захистом свої прав.

В судовому засіданні позивачка та її представник зменшені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з викладених підстав.

Відповідач та його представник проти позову заперечили та просили суд відмовити в задоволенні позову та при цьому пояснили, що автомобіль НОМЕР_1 був придбаний ним 12.04.2016 року в період припинення шлюбних відносин з позивачкою та окремого проживання, а тому є його особистою власністю і поділу не підлягає. Автомобіль ВАЗ 21093 реєстраційний номер НОМЕР_4 був придбаний в період шлюбу і був спільним майном подружжя, однак за спільною згодою з позивачкою був проданий 26.03.2016 року та кошти отриманні від продажу автомобіля були розділені між ними в рівних частинах. Легковий автомобіль НОМЕР_2, хоча і зареєстрований на його ім»я 12.01.2001 року, однак в дійсності був придбаний його батьками за їх особисті кошти в 1998 році та ввезений з-за кордону. Грошових коштів ні він ні ОСОБА_3 на придбання даного автомобіля не витрачали, а тому даний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки фактично придбаний до шлюбу і не за спільні сімейні кошти.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що вона є матір»ю позивачки. ЇЇ донька разом з зятем постійно переїздили з квартири на квартиру. Останнім часом десь з березня 2016 року до кінця липня 2017 року проживали ІНФОРМАЦІЯ_3 а кв.36 в м. Прилуках. Кожен тиждень вона приїздила з Києва і бачила, що вони проваживали разом, допомогала грошима, а саме на молоко дитині, заплатити за квартиру. Проживала в квартирі разом з подружжям, спала в кімнаті з дитиною, а зять з донькою в ішій кімнаті. Подружжя спало разом. Могла приїхати з Києва в середу і до понеділка бути у них та весь час проживала в цій квартирі. Відносини у подружжя були нормальні і до неї зять відносився нормально: називав мамой, вечеряли разом. Фактично сі"ям розпалась коли він потратив гроші на машину, а у дітей не було криші над головою. Останій автомобіль купив за збережені гроші і тому почався скандал. Вона їздила разом з ним на цьому автомобілі, також зустрічав її з Києва на ньому та підвозив. Остаточно подружжя розпалося з липня 2016 року .В кінці липня 2016 року він зібрав речі, подав чи збирався подати на розлучення, а вони проживали, ще місяць на цій квартирі і потім переїхали на іншу квартиру без його участі. У власності у них були автомобілі, але їх марки вона не памятає і коли вони купляли їх також не пам"ятає. Щодо автомобіля ВАЗ 21093 пояснити нічого не може. На старому автомобілі ОСОБА_8 їздив відповідач, таксував, а потім його батько. Перший автомобіль купляв відповідач.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що являється батько відповідача ОСОБА_4 Автомобілем ОСОБА_8 номерний знак НОМЕР_5 на даний час користується він, так як він належить йому. Зареєстрований за сином. Купував автомобіль він в м. Прилуках, а пригнаний був з Мінську 30.08.1998 р. Тоді був такий закон, що автомобілем користуєшся рік і потім повинен вигнать за кордон. Був складений договір суди, в якому був вказаний син, він та дружина. Він користувався рік купляв номери, платив за дороги, потім на дружину оформляли, через рік на сина, а тоді вийшов інший закон і ми вирішили її розтаможити. На той час автомобіль був на сину і ми вирішили його розмитнити. ОСОБА_10, бо на той час автомобіль був на ньому. ОСОБА_10 автомобіль за кошти, які він надав після продажу автомобіля Жигулі. Автомобіль купив у 1998 р., до вессіля сина. На той перід часу він не знав не невістку не її матір. Автомобіль використувувся на весіллі сина та невістки і в кортежжі і під столовою на час весілля. В договорі суди було вказано, що автомобіль передано в оренду на 25 років. ОСОБА_4 працював в органах і після звільнення він йому віддав автомобіль, щоб відповідач таксував на ньому і зароляв гроші.

Свідок ОСОБА_11показала, що являється мамою відповідача. Автомобіль марки ОСОБА_8, (старенький автомобіль) пригнали з Прибалтики десь 1998 році. Автомобіль був ввезений в Україну по дорученню, була спочатку куплена на чоловіка ОСОБА_9 і він нею користувався. На весіллі машина викорстовувалась. ЇЇ чоловік їздив на заробтки до ОСОБА_9 і гроші зберела. Перший рік по дорученню їздив ОСОБА_9, потім доручення було на неї, а потім на сина. Після того, як вийшов закон та можливо стало розтаможувати автомобілі, вони виріши, що атомобіль на той час був на сину, тому і розтаможували на сина.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 05.06.1999 року по 29.07.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

За час перебування в шлюбі 29.03.2008 року придбано автомобіль НОМЕР_6.

Як вбачається із копії договору купівлі-продажу транспортного засобу 1137/7442 від 26.03.2016 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_12 придбав автомобіль ВАЗ 21093, 1997 року випуску, державний номер НОМЕР_4, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 25000 гривень. (а.с. 30)

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, який був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого, якщо майно, одержане за даним договором, використане в інтересах сім'ї. Поєднання вказаних підстав надає можливості розглядати другого з подружжя як зобов'язану особу, незважаючи на те, що така особа не брала особисто участі в укладенні договору. З цього випливає, що закон при вирішенні цього питання закріплює не суб'єктивний, а об'єктивний підхід, оскільки не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї.

Оскільки в матеріалах справи не має даних, що сторони за договором купівлі-продажу діяли недобросовісно, таке майно вважається продане в інтересах сім»ї, а тому заявлені вимоги про виділення увласність ОСОБА_4 грошових кштів отриманих від продажу автомобіля НОМЕР_7. не підлягають до задоволення.

Що стосується заявлених вимог позивачки про поділ спільного сумісного майна подружжя та виділення їй у власність автомобіля НОМЕР_1 суд приходить до висновку, що дані вимоги не підлягають до задоволення виходячи із наступного :

За приписами ст.ст.60-63,68 СК України, будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов'язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст.ст.57,58 СК України.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критерія.

Частиною 1 та 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст. 61 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрований 05 червня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Прилуцького міськвиконкому Чернігівської розірвано.

Позивачкою ОСОБА_3 в позовній заяві про розірвання шлюбу при подачі позову до суду було зазначено, що фактично шлюбні відносини між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 припинено з квітня 2016 року, що також зазначено в рішенні суду про розірвання шлюбу.

Як вбачається із копії договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіль Volkswagen Golf був придбаний ОСОБА_4 12 квітня 2016 року.

Таким чином, аналізом вказаних норм в їх сукупності суд приходить до висновку, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за час фактичного припинення шлюбних відносин, тому, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того судом встановлено, що легковий автомобіль НОМЕР_2 зареєстрований на ОСОБА_4 м. Прилуки провул. Партизанський 10/4, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 12 січня 2001 року.

За змістомст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Відповідно до ч. 3ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя.

Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільнуріч (автомобіль) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Так, відповідно дост. 364ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3ст. 358ЦК України.

Пленум Верховного Суду України впостанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза.

Згідно висновку судової авто-товарознавчої експертизи №052/17 від 09.06.2017 року ринкова вартість автомобіля Volkswagen Golf 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 складає 39137,10 гривень.

Таким чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірний автомобіль Volkswagen Golf 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частину вказаного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Враховуючи, що спірний автомобіль є неподільною річчю, суд вважає за необхідне визнати право власності на транспортний засіб легковий автомобіль Volkswagen Golf 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 за ОСОБА_4, оскільки він являється водієм зі стажем з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми, а саме ? частину вартості даного автомобіля, тобто 39137,10 грн. вартість автомобіля /2=19568,05грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Крім того ОСОБА_3 при подачі позовної до суду був сплачений судовий збір в більшому розмірі ніж передбачено Законом України «Про судовий збір», а тому відповідно до п. 1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне повернути надмірно сплачений судовий збір.

Кошти, що були внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду, підлягають поверненню.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 174, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

Виділити у власність ОСОБА_4 транспортний засіб легковий автомобіль Volkswagen Golf, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за різницю у вартості виділеного легкового автомобіля Volkswagen Golf, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 в розмірі 19568,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 195 грн. 60 коп. судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Повернути ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 2711 грн. 88 коп, які були внесені на депозитний рахунок суду.

Зобов»язати Прилуцьке управління Державної казначейської служби України Чернігівської області, повернути позивачу ОСОБА_3 надміро сплачений судовий збів в розмірі 470 грн. 79 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.М. Бездідько