АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6418/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1103/К/17 суддя: Зімін М.В.
Категорія - 55 (I) Суддя-доповідач: Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

із секретарем: Гладиш К.І.

за участю: представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - Корчаку Марію Володимирівну,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Центрально-гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що він в період з 19.03.1996 року по 19.02.2001 року та з 09.10.2002 року по 23.04.2014 року працював електрогазозварником на шахті ім. Орджонікідзе ПрАТ «ЦГЗК». 23.04.2014 року звільнений з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

При звільненні йому був проведений розрахунок, але у вересні 2016 року він дізнався, що при звільненні з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому дві середньомісячні заробітні плати, яку виплачено не було.

Після уточнення позовних вимог у лютому 2017 року позивач просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену вихідну допомогу в розмірі 4757,76 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.04.2014 року по 24.06.2014 рік в розмірі 21070,08 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_4 вихідну допомогу в розмірі 4757,76 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21070,08 грн. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Так, судом першої інстанції не перевірено розповсюдження положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки на відповідача, який її не підписував, не враховано, що позивач працював на шахті ім. Орджонікідзе», яка до 2001 року була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату», тому відсутня необхідна умова для виплати одноразової допомоги - безперервний стаж роботи на підприємстві, оскільки позивачем не доведена правомірність приєднання трудового стажу, отриманого ним на вказаному підприємстві до трудового стажу, отриманому на ПрАТ «ЦГЗК». Також, на думку представника відповідача, вихідна допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, а тому підстави для застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України відсутні. Враховуючи те, що предметом позовних вимог ОСОБА_4 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, вважає, що суд мав застосувати строк позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання він не ставив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «ЦГЗК» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 з 19.03.1996 року по 19.11.2001 року працював на шахті ім. «Орджонікідзе» на посадах підземного гірничого робітника, підземного бурильника та підземного електрослюсаря. 19.11.2001 року позивач був звільнений з підприємства в зв'язку із скороченням штату та рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 29.01.2003 року поновлений на роботі на посаді підземного електрослюсаря, яку займав по 23.04.2014 року - часу звільнення за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.( а.с. 7-9).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві склав 32 роки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки (далі - Галузевої угоди) і про порушення свого права він дізнався лише у січні 2017 року, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку та моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, право на отримання якої він має у відповідності до умов Галузевої угоди, яка є обов'язковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на його користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України у зв'язку з порушенням підприємством трудових прав працівника.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власників зобов'язується виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше тримісячної середньомісячної заробітної плати при стажі від 20 і більше років.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як вбачається з Галузевої угоди її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі (далі - підприємства), їх уповноваженими представниками, Міністерством промислової політики України, Фондом державного майна України, господарськими об'єднаннями, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету (далі - Сторона профспілки). Від сторони власників угоду підписано Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг» Сірим І.

Оскільки ПрАТ «ЦГЗК» входить до складу Групи Метінвест, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «Метінвест Холдинг», то дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ЦГЗК». У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 23.04.2014 року мав більше ніж 15 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_4 розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач з 1980 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка була структурним підрозділом ПАТ «Кривбасзалізрудкому», а не ПрАТ «ЦГЗК» колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ПрАТ «ЦГЗК» не є правонаступником прав та обов'язків підприємства, до складу якого раніше входила шахта ім. Орджонікідзе, в частині прав та обов'язків, які пов'язані з діяльністю цього структурного підрозділу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником відповідача, за період роботи позивача на шахті ім. Орджонікідзе неодноразово віддувалася реорганізація.

Так, відповідно до договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року Криворізький залізорудний комбінат передав на правах оренди шахту ім. Орджонікідзе в склад ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Центральний ГЗК», а згідно договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Центральний ГЗК», цілісний майновий комплекс шахти ім. Орджонікідзе.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обов'язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обов'язків підприємства, пов'язаних з діяльністю цього структурного підрозділу. У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обов'язки за договором оренди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є правонаступником всіх прав та обов'язків підприємств, до складу яких входила шахта ім. Орджонікідзе.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так як, позивач був звільнений 23 квітня 2014 року. Відповідно до довідки № 237 від 15.02.2017 року, наданої відповідачем середньомісячна зарплата ОСОБА_4 за останні два місяці перед звільненням становила 4757,76 грн.(а.с. 40).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_4 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, мала б становити 14046,72 грн. , виходячи з розрахунку (4757,76 грн. х2).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених ОСОБА_4 позовних вимог у розмірі 4757,76 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_4, який звільнений 23.04.2014 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Колегія суддів погоджується з розрахунком розміру середнього заробітку, наведеним в рішенні суду першої інстанції та перевіреним колегією суддів.

Посилання ж представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, а тому до врегулювання спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до Галузевої угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У зв'язку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, яка не є заробітною платою в розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить витрати з виплати такої допомоги до фонду оплати праці, й врахування ним, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_4 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: