Справа № 127/8266/17 Провадження № 22-ц/772/2326/2017Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 39Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Іващука В.А.,

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, територіальної громади м. Вінниця в особі Вінницької міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 липня 2017 року,

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, територіальної громади м. Вінниця в особі Вінницької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру №2, де вона проживала до смерті, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їй на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло від 27.04.2000 року.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є єдиними спадкоємцями першої черги майна померлої матері ОСОБА_5 Проте, позивач що не мав змоги в межах шестимісячного строку звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки на момент смерті матері був громадянином Російської Федерації та мав постійне місце проживання на території вказаної країни. Лише 05.04.2017 року він звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових справ. Однак, нотаріус своїм листом повідомила його про пропуск ним встановленого строку для прийняття спадщини та порекомендувала звернутися до суду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким його позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника позивача у справі ОСОБА_2 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача Вінницької міської ради в судове засідання не з'явилася, однак надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутність, просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін. Відповідач ОСОБА_3 також у судове засідання не з'явився, тому відповідно до вимог ст. ст. 74,76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутність відповідачів.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, щоІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 22.09.2008 року та актовим записом за № 2634 у книзі реєстрації смертей.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є дітьми померлої ОСОБА_5, що підтверджується копіями свідоцтв про народження від 22.12.1962 року та від 01.04.1969 року.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру, де вона проживала до смерті, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належала померлій на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло від 27.04.2000 року.

Згідно положень ст. 1261 ЦК України позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 являються єдиними спадкоємцями першої черги майна померлої ОСОБА_5

Як вбачається із відповіді Першої вінницької державної нотаріальної контори від 15.06.2017 року № 1409/01-16, згідно з даними зі спадкового реєстру та архівними даними, спадкова справа після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, не заводилась.

05.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_5, що підтверджується листом Першої вінницької державної нотаріальної контори від 05.04.2017 року № 850/01-16, згідно якого нотаріусом йому роз'яснено про те, що ним пропущено встановлений законом шестимісячний строк для звернення із заявою для прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду з позовом про поновлення пропущеного строку для прийняття спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як причину пропуску строку прийняття спадщини зазначив ту обставину, що він на момент відкриття спадщини був громадянином Російської Федерації та постійно проживав на території даної країни. Суд дійшов висновку що позивачем не доведено факту пропуску строку для прийняття спадщини з поважних причин, а та обставина, що він на момент відкриття спадщини був громадянином Російської Федерації та постійно проживав на території даної країни не є поважною причиною, пов'язаною з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій щодо оформлення спадкових прав, зокрема позивач не був позбавлений права поштою надіслати заяву про прийняття спадщини, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову, оскільки встановлено, що позивачу було достеменно відомо про смерть матері, в спірній квартирі проживала його дружина, яка сплачувала комунальні послуги. Позивач перебуває в Україні з 12.10.2016 року і лише в квітні 2017 року він звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статей 1216, 1217 СК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкодавця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Позивач ОСОБА_2 як причину пропуску строку прийняття спадщини зазначає ту обставину, що він на момент відкриття спадщини був громадянином Російської Федерації та постійно проживав на території даної країни.

Згідно роз'яснень, які містяться у абз. 6 п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/014-13 на який у своєму рішенні також посилається суд першої інстанції, зазначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Зі змісту п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року). Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Колегія суддів переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку про те, що позивачем не доведено факту пропуску ним строку для прийняття спадщини з поважних причин, а та обставина, що він на момент відкриття спадщини був громадянином Російської Федерації та постійно проживав на території даної країни не є поважною причиною, пов'язаною з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій щодо оформлення спадкових прав, оскільки він не був позбавлений права поштою надіслати заяву про прийняття спадщини, належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції позивач у своїй апеляційній скарзі не навів, а тому місцевий суд правильно відмовив у задоволенні даного позову.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що судом також встановлено і те, що позивачу ОСОБА_2 було достеменно відомо про смерть матері, у спірній квартирі проживала його дружина, яка сплачувала комунальні послуги, а позивач перебуває в Україні з 12.10.2016 року і лише в квітні 2017 року він звернувся з даним позовом до суду.

На переконання колегії суддів, поважними слід визнавати такі причини, які з огляду на моральні норми суспільства виправдовують поведінку спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі встановлених фактичних обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, що об'єктивно та істотно ускладнювали вчинення позивачем дій, спрямованих на подання ним заяви про прийняття спадщини на території України.

Разом з цим, перебування позивача тривалий час на території іншої держави, його необізнаність про порядок прийняття спадщини на території України, зокрема фізичну неможливість надіслати поштою заяву про прийняття спадщини за обставин даної справи, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки судом встановлено, що вони не пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-85цс12 від 26.09.2012, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З роз'яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст. 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст.1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Повторне визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини одним і тим же спадкоємцем законодавством не передбачено. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК для прийняття спадщини.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки позивачем пропущено строк прийняття спадщини з причин, які не є об'єктивними, непереборними та істотними, а відтак не є й поважними, то законні підстави для задоволення заявленої вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні, а отже висновки суду з цього питання є цілком обґрунтованими.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне та правильне по суті рішення.

З вищенаведених підстав доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного рішення не впливають. При цьому, слід зауважити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом правового аналізу судом першої інстанції, висновки якого ґрунтуються на нормах матеріального права.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.А. Іващук

Згідно з оригіналом: