Справа № 362/73/17 Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/3613/17 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 58 23.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

23 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мельника Я.С., Олійника В.І.,

при секретарі: Волошину В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року у справі за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_2, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року позивач ТУ ДСА України в Київській області звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що позивачем на виконання вимог Закону 76-VІІІ, ч.6 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи рішення ради суддів України № 6 від 05.02.2015 року та рекомендаційний лист головного розпорядника коштів - ДСАУ № 1-315/15 від 15.01.2015 року, було проведено скорочення у місцевих загальних судах області та на підставі наказу начальника територіального управління № 13 від 10.02.2015 року виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. В подальшому, територіальним управлінням від ДСА України в Київській області отримано рекомендації до звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності та фінансового аудиту, де зазначено, що необхідно забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди, виплаченої з порушенням вимог прикінцевих положень закону 76-VІІІ суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919,6 тис. грн. Наказом голови ДСАУ № 84 від 28.04.2016 року до начальника управління було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, однією з підстав винесення якого була виплата суддям винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919,6 тис. грн. В подальшому наказ голови ДСАУ № 84 від 28.04.2016 року було оскаржено в судовому порядку. 22.11.2016 року Вищий адміністративний суд України, задовольнивши касаційну скаргу начальника територіального управління ДСА України в Київській області, залишив в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016 року, якою було визнано незаконним та скасовано наказ голови ДСА України № 84 від 28.04.2016р. про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до начальника територіального управління ДСА України в Київській області. Листом голови ДСАУ №6-6511/16 від 14.09.2016 року повідомлено територіальне управління щодо подальшого притягнення начальника управління до дисциплінарної відповідальності через не усунення територіальним управлінням «порушень», виявлених під час аудиту (зокрема щодо невжиття заходів по стягненню з суддів та працівників апаратів судів «надмірно» виплачених коштів). На виконання вищевказаного листа, 29.09.2016 року територіальне управління було вимушено звернутись до 136 суддів (в тому числі до відповідача даного позову) із інформацією про необхідність добровільного повернення коштів, які на думку голови ДСАУ (розпорядника коштів вищого рівня) були їм незаконно виплачені. У зв'язку з цим просила стягнути з відповідача виплачену суддівську винагороду у сумі 7308,00 грн..

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі третя особа ДСА України просить рішення суду скасувати, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права та процесуального права. Вважає, що суд не звернув увагу на те, що дані кошти було безпідставно виплачено, а тому підлягають поверненню до бюджету.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач виплатив відповідачу суддівську винагороду добровільно, не в результаті рахункової помилки та за відсутності недобросовісності з боку останнього, у зв'язку з чим позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 працює суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Згідно п. 10 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII 28.12.2014 року було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати ( що становило 8526 грн.), а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (12180 грн.).

Законом № 76-VIII було доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (з подальшими змінами) абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах» (підпункт 4 пункту 36 розділу I Закону № 76-VIII).

Отже, аналіз норм Закону № 76-VIII у їх сукупності, дозволяє суду дійти висновку, що цим Законом не вимагалося проведення скорочення штатної чисельності працівників абсолютно в кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи «із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Дотримання чи недотримання такого критерію, на переконання суду, є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно із вимогами Закону № 76-VIII.

Крім того, у пункті 3 мотивувальної частини рішення Ради суддів України від 05.02.2015 р. № 6 з огляду на пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII зазначено, що: у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників в якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом ДСА України від 24.12.2014 р. № 170 «Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів», максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати; у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Пунктами 1, 2 резолютивної частини зазначеного рішення Ради суддів України визнано, зокрема, пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII порушенням гарантій незалежності, правового захисту та належних умов діяльності суддів, гарантованих статтями 126 і 130 Конституції України, та визначено, що скорочення апарату суду, здійснення інших заходів повинно здійснюватися з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів протягом 2015 року з огляду на кількісний склад суддів відповідного суду і кількість працівників апарату суду, необхідного для дотримання та забезпечення судових процедур та розгляду судових справ у строки та порядку, визначеному законодавством.

За змістом ст. 127 КЗпП повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених унаслідок рахункових помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (ст. 136 КЗпП).

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Згідно ст. 1215 ЦК України передбачено випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню, зокрема, безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже виходячи з наведеного, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

У п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. № 13 зазначається, що вирішуючи спори, пов'язані із застосуванням ст. 127 КЗпПУ суди мають враховувати, що: вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати і сум, зайво виплачених унаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого та своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами, якщо роботодавець не має можливості провести вирахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього або минув місячний строк для видання відповідного наказу, або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону й інших нормативно-правових актів, у т. ч. колективного договору.

Таким чином, нормами закону не передбачено повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів, крім випадків, встановлених ст. 127 КЗпП, ст. 1215 ЦК України.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Обов'язок довести недобросовісність набувача грошових сум покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, де Верховний Суд України зробив висновок, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України (зокрема), за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Також встановлено, що в матеріалах справи відсутні фінансові документи щодо виплати відповідачу суддівської винагороди.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, оскільки позивач виплатив відповідачу суддівську винагороду добровільно, не в результаті рахункової помилки та за відсутності недобросовісності з боку останнього.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув увагу на те, що дані кошти було безпідставно виплачено, а тому підлягають поверненню до бюджету не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону ст. 127 КЗпП, ст. 1215 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в заочному рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, заочне рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: