АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Литвинюк І.М., Яремка В.В.

секретар Герман Я.І.

за участю: представника апелянта

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року -

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «ОТП Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало слідуючими обставинами.

3 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006,згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55000 доларів США зі сплатою 13,99 процентної ставки, що підтверджується меморіальним ордером від 6 жовтня 2006 року № 1 та випискою про рух коштів на рахунку.

Кредитний договір складається із двох частин, які нероздільно пов'язані собою, згідно з п.1 частини № 1 Кредитного договору.

17 березня 2009 року між позичальником та банком був укладений Додатковий договір № 1 до вищевказаного кредитного договору, яким позичальнику надані пільгові умови повернення кредиту.

22-ц/794/844/2017р. Провадження № 724/1881/16 -ц Головуючий у 1 інстанції Руснак А.І. Категорія 19/27 доповідач Перепелюк І.Б.

05 січня 2010 року між позичальником та банком укладено Додатковий договір № 2 до договору № CNL-OAJ/327/2006, від 3 жовтня 2006 року, яким позичальнику надані пільгові лови повернення кредиту.

Крім того, 27 серпня 2014 року між відповідачем ОСОБА_1 та банком був укладений Додатковий договір № 3 до кредитного договору № С№Ь-ОА.Г/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким відповідачу надані пільгові умови повернення кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язання відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № CR-OAJ/509/2006 від З жовтня 2006 року, згідно якого останній прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов'язань перед позивачем за кредитним договором, у повному обсязі таких зобов'язань.

У зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_1 умов зазначеного кредитного договору, станом на 10 вересня 2015 року у неї виникла заборгованість перед банком у сумі 29298,05 дол.США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 вересня 2015 року становить 639359,63грн., що складається із: залишку заборгованості за кредитом у сумі 24621,18 дол.США; суми несплачених відсотків за користування кредитом, яка нарахована за період з 06 жовтня 2014 року по 10 вересня 2015 року в розмірі 4676,87 дол. США. 21 жовтня 2015 року позичальнику було відправлено поштову вимогу №1000 від 31 жовтня 2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором.

Позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором № СМЬ-ОАІ/327/2006 від 3 жовтня 2006 року в розмірі 639359,63 грн. та судові витрати.

ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом до ПАТ «ОТП БАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним. Позивач по зустрічному позову зазначала, що за своїм змістом, вищевказаний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а також інтересам та волі позивача, порушуючи її законні права та інтереси. Банком було допущено ряд порушень чинного законодавства, внаслідок чого були порушені її права як позичальника. ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006 від 3 жовтня 2016 року, укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна », правонаступником усіх прав та обовязків якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обовязків якого, в свою чергу, є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1А.Ю з моменту його укладення, із застосуванням наслідків його недійсності.

Рішенням Хотинського районного суду від 23 травня 2017 року позов ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість по кредитному договору № CNL-OAJ/327/2006 від 03.10.2006 р. станом на 10 вересня 2015 року в розмірі 29298,05 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 вересня 2015 року становить 639359,63грн. та судові витрати.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП БАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить рішення в частині задоволення позовних ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості скасувати та відмовити в їх задоволенні, рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним скасувати та задовольнити вказані вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги наявність чи відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, що відповідно до закону, є обовязковою при наданні кредиту в іноземній валюті. Вважає, що судом не було зясовано, які зобовязання не були виконані нею перед банком та на наведено доказів отримання коштів від банку в зазначеній сумі та наявності заборгованості.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення залишити без змін з наступних підстав.

Встановлено, що 3 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № CNL-OAJ/327/2006,згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55000 дол. США зі сплатою 13,99 процентної ставки, що підтверджується меморіальним ордером від 6 жовтня 2006 року № 1 та випискою про рух коштів на рахунку.

17 березня 2009 року між позичальником та банком був укладений Додатковий договір № 1 до вищевказаного кредитного договору, яким позичальнику надані пільгові умови повернення кредиту. 05 січня 2010 року між позичальником та банком укладено Додатковий договір № 2 до договору № CNL-OAJ/327/2006, від 3 жовтня 2006 року, яким позичальнику надані пільгові умови повернення кредиту. 27 серпня 2014 року між відповідачем ОСОБА_1 та банком був укладений Додатковий договір № 3 до кредитного договору № С№Ь-ОА.Г/327/2006 від 3 жовтня 2006 року, яким відповідачу надані пільгові умови повернення кредиту.

За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язання відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № CR-OAJ/509/2006 від З жовтня 2006 року, згідно якого останній прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов'язань перед позивачем за кредитним договором, у повному обсязі таких зобов'язань.

Згідно із ч.2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Частина 1 ст. 554 ЦК України зазначає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Доводи апелянта щодо незаконності надання кредиту в іноземній валюті є безпідставними та спростовуються наступним. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

В матеріалах справи містяться копія банківської ліцензії №191 з відповідним дозволом та додатком до дозволу.

Доводи апелянта щодо не підтвердження отримання нею кредиту в зазначеній позивачем сумі є безпідставними. Зазначене підтверджується меморіальним ордером від 6 жовтня 2006 року № 1, копіями кредитного договору та додатковими договорами, рахунками про рух коштів. З представлених позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором, вбачається, що станом на 10 вересня 2015 року заборгованість становить 29298,05 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ становить 639359,63грн. яка складається із: залишку заборгованості за кредитом у сумі 24621,18 доларів США; суми несплачених відсотків за користування кредитом, яка нарахована за період з 06 жовтня 2014 року по 10 вересня 2015 року - 4676,87 доларів США. Зазначений розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано. Отже, дійшовши висновку, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, а тому боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачів зазначену заборгованість. Апелянтом жодними належними та допустимими доказами не спростовано зазначеного розміру заборгованості, не надано власного розрахунку. При розгляді апеляційної скарги, апелянту роз»яснено право на надання доказів в обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема призначення експертизи, щодо розміру заборгованості. Апелянт не скористався своїм правом.

Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем інформації про істотні умови кредитного договору, а також ведення позичальника в оману стосовно таких істотних характеристик як валюта кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання, а також стосовно очікувано результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості є необґрунтованими зважаючи на наступне.

За змістом статей 627629 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів». Так, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачем було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, позичальник діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать її підписи. Безпідставними є і посилання апелянта на те, що банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про відповідні валютні ризики.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. В разі небажання отримувати кредит в іноземній валюті, ОСОБА_1 мала реальну можливість не укладати такий договір. Крім того, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач погоджувалась із всіма умовами договорів, про що свідчить її підпис в договорах і часткове погашення заборгованості. Після укладення договору в 2006 році позичальник його не оспорювала і виконувала тривалий час, тобто погодилась з умовами договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального, процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для його зміни чи скасування не вбачається. Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційною скаргою ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис) Судді: (підписи)

З оригіналом згідно :