Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2306/17 Головуючий у 1-й інстанції: Бондаренко І.В.
Є.У.№ 337/3531/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Релігійної громади Української Православної Церкви Київського Патріархіту при храмі Святого Миколая до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Філіпова Лариса Петрівна, ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

за апеляційною скаргою Релігійної громади Української Православної Церкви Київського Патріархату при храмі Святого Миколая на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 04 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархіту при храмі Святого Миколая звернулася до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово доповнювала і уточнювала. Позивач зазначав, що 29.07.2011 р. сторони уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого до відповідача ОСОБА_8, який був священиком парафії церкви Святого Миколая, перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка належала позивачеві. При укладанні договору сторони домовилися, що гроші за квартиру покупець не сплачує, у випадку його смерті квартира переходить у власність його спадкоємців, а у випадку переїзду на інше постійне місце проживання він передасть квартиру Церкві. Посилаючись на те, що відповідач виїхав до Львова, гроші за квартиру не сплатив і відмовився повернути її у власність Церкви, релігійна громада не мала волевиявлення на відчуження цієї квартири, метою договору був не перехід права власності на квартиру до відповідача, а лише забезпечення житлом його родини на час його служби у Запоріжжі та на випадок його смерті, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири з підстав, передбачених ст.230,235 ЦК України, як укладений під впливом обману та як удаваний правочин, та стягнути з відповідачів витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено, знято арешт з квартири АДРЕСА_1, накладений ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20 вересня 2016 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату при храмі Святого Миколая подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що передбачених ст.ст.230, 235 ЦК України підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним немає.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що спірна квартира належала Українській Православній Церкві /автокефальній/ Святого Миколая на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2010р. (т.1, а.с.99-102).

Українська Православна Церква /автокефальна/ Святого Миколая є юридичною особою, її Статут зареєстрований розпорядженням представника президента України в Запорізькій області №80 від 17.02.1993 року, здійснено державну реєстрацію юридичної особи. (т.1 а.с.109-124).

Згідно Статуту релігійної громади Святого Миколая української Православної церкви Київського патріархату, ухваленого парафіяльними зборами 25.03.2001 року, органом управління Парафії є Парафіяльні збори та Парафіяльна рада, /п.2.1 Статуту/. Згідно пп. «л» п.2.3 Статуту, парафіяльні збори визначають порядок володіння, користування та розпорядження майном парафії, що належить їй на праві власності. У функції настоятеля храму такі повноваження не входять (п.2.8 Статуту , т.1 а.с.16-30).

Загальними зборами віруючих релігійної громади Української Православної Церкви /автокефальної/ Святого Миколая від 04.01.2011 року затверджено парафіяльну раду УПЦ автокефальної Святого Миколая. (т.1 а.с.108).

19.07.2011 року рішенням парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ автокефальної Святого Миколая, оформленим протоколом №2, постановлено продати квартиру АДРЕСА_1 та доручено здійснення продажу настоятелем церкви ОСОБА_9 за умовами та за ціною, що узгоджена парафіяльними зборами. (т.1 а.с.107).

29.07.2011 року між Українською Православною Церквою /автокефальною/ Святого Миколая в особі настоятеля церкви ОСОБА_9 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_4 придбав у церкви вказану квартиру за 79 300 грн., які сплатив продавцю, а продавець прийняв від покупця до підписання договору (п.3 договору).

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П, 29.07.2011 року, у реєстрі №1547.

У пункті 12 цього договору вказано, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків сторонам цього договору нотаріусом роз'яснені, у п.13 зазначено, що сторони підтверджують, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. (т.1 а.с.95-98).

У судовому засіданні представник позивача підтвердив, що нотаріусом Філіповою Л.П. при посвідченні вказаного договору роз'яснювались правова природа та наслідки цього договору, і що сторони не повідомляли нотаріусу про інші умови щодо продажу цієї квартири ніж ті, що вказані у договорі купівлі-продажу.

ОСОБА_4 здійснив державну реєстрацію свого права власності на вказану квартиру.

29.07.2011 року відповідач ОСОБА_4 склав розписку, яка названа «угода», в якій вказав, що він отримав у власність квартиру АДРЕСА_1, за цю квартиру, яку отримав від церкви, грошей не сплачував, при переході в іншу церкву або парафію зобов'язується повернути квартиру у власність церкви, до кінця його життя в квартирі зобов'язується проживати разом зі своєю сім'єю, а після його смерті квартира переходить у власність дружини чи дочки. Розписка підписана ОСОБА_4 та ОСОБА_9, без зазначення про те, що він діє від імені Української Православної Церкви /автокефальної/ Святого Миколая як представник, та без засвідчення печаткою церкви. (т.1 а.с.13).

22.09.2016 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за р.н.1097, продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7, який здійснив державну реєстрацію свого права власності за цим договором. (т.1 а.с.171-173).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною /сторонами/ вимог, які встановлені ст.203 ЦК України на момент вчинення правочину. Згідно ст.210,640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає державній реєстрації.

У відповідності до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За нормами ст.ст.203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а і досягли згоди про всі його істотні умови, і він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору /ст.638 ч.1 ЦК України/.

Пленум Верховного Суду України у п. 25 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року роз'яснив, що в разі, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним.

Відповідно дст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення /ч.1 ст.229 ЦК України/, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як зазначено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Також, у п.19 вказаної постанови зазначено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений 29.07.2011р. сторонами правочин є договором купівлі-продажу спірної квартири, купівля-продаж якої відбулася за 79 300 грн., яку покупець сплатив продавцю, а продавець прийняв від покупця до підписання договору /п.3 договору/. Сторони не оспорюють того, що нотаріусом були їм роз'яснені всі умови та наслідки укладання такого договору, а також засвідчили у договорі, що він не є удаваним, тобто засвідчили, що досягли згоди відносно усіх істотних умов договору.

Сторони договору виконали цей договір, а саме: засвідчили у договорі, що продавець отримав від покупця до підписання договору гроші в сумі 79 300 грн., а після укладення цього договору покупець отримав придбану квартиру та здійснив державну реєстрацію свого права власності.

Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказана угода була вчинена під впливом обману з боку ОСОБА_4, який навмисно ввів продавця в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, та того, що ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу квартири взагалі мав умисел на будь-який обман продавця.

Після укладання спірного правочину ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю постійно проживав в спірній квартирі, здійснив в ній за власні кошти капітальний ремонт, утримував свою власність і розпорядився нею після переїзду на постійне місце проживання до Львівської області.

Обов'язок доказування наявності в діях ОСОБА_4 обману щодо істотних обставин договору купівлі-продажу спірної квартири при укладенні вказаного договору покладається на позивача.

Проте, таких доказів позивач суду не надав, тому підстави для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України відсутні.

Не виконання відповідачем своєї обіцянки повернути квартири у власність Церкви не є підставою для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам ст.ст.638-640 ЦК України і для визнання його недійсним за ст.230 ЦК України.

Як вбачається із тексту нотаріально посвідченого договору зобов'язань щодо повернення спірної квартири у власність продавця у випадку зміни місця роботи покупець не приймав. Будь-яких обмежень покупця щодо розпорядження спірною нерухомістю умови правочину не містять.

За вказаних обставин доводи апеляційної скар8ги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору удаваним, укладеним з метою приховання іншого правочину.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В силу положень ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину

Крім того, за положеннями ст. 218 ЦК України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України, яка передбачає, що усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та /або/ державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У тексті договору повинні бути вказані його сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору.

Відповідно до ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов'язок надання яких покладається на сторони по справі.

Судом встановлено, що оспорюваних договір купівлі-продажу відповідає вимогам, встановленим нормами глави 16 ЦК України, укладений у належній формі, посвідчений нотаріально та пройшов державну реєстрацію, він містить сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору.

Заявивши позовні вимоги про визнання цього договору удаваним на підставі ст.235 ЦК України, позивач у позові та у судовому засіданні не зазначив, який у такому випадку договір із ОСОБА_4 мав місце 29.07.2011 року.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначав, що продавцем спірної квартири був не настоятель церкви ОСОБА_9, а безпосередньо Українська Православна Церква /автокефальна/ Святого Миколая в особі її представника ОСОБА_9, і такий договір був укладений виключно на підставі рішення парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ автокефальної Святого Миколая від 19.07.2011 року, оформленого протоколом №2, яким було постановлено саме продати квартиру за умовами та за ціною, що узгоджена цими парафіяльними зборами. Рішення щодо укладання іншого правочину парафіяльні збори релігійної громади не приймали.

Суду не надано будь-якого рішення парафіяльних зборів про те, що вони вирішили надати спірну квартиру у користування або ОСОБА_4, або іншим священикам після припинення служби ОСОБА_4 церкві Святого Миколая, або вирішили поставити будь-які умови ОСОБА_4 при укладенні договору щодо цієї квартири, або вирішили не вимагати від нього сплати грошей за квартиру.

Не надано суду і даних про те, що спірна квартира в 2010 році була придбана релігійною громадою саме для забезпечення житлом священиків церкви по черзі, а у випадку вибуття священика вона мала б надаватись для користування наступному священику.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що волевиявлення парафіяльних зборів Української Православної Церкви /автокефальної/ Святого Миколая, тобто сторони правочину, оформлене рішенням від 19.07.2011 року №2, було направлене саме на продаж спірної квартири за ціну, встановлену цими зборами.

В обґрунтування існування інших обставин та умов, ніж передбачені договором купівлі-продажу від 29.07.2011 року, у якості доказів позивач надав лише пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15.

При цьому, крім свідка ОСОБА_9, який пояснив, що ОСОБА_4 не платив гроші за спірну квартиру, інші свідки пояснили суду, що їм нічого не відомо про обставини укладення договору купівлі-продажу, та чи передавались відповідачем гроші за придбану квартиру, та вони не були присутні при написанні ОСОБА_4 «угоди» 29.07.2011 року вже після укладення договору купівлі-продажу квартири. Вказані свідки пояснили суду, що їм відомо, що квартира була призначена для проживання священиків, що ОСОБА_4 робив у ній ремонт та пропонував лише віддати йому гроші за ремонт, і тоді він поверне квартиру. Проте, свідки пояснили, що про вказані обставини їм відомо або лише тільки зі слів ОСОБА_9, або вони таке просто чули.

Свідок ОСОБА_16 пояснював, що ОСОБА_4 пропонував сплатити йому за квартиру від 15 тис. доларів до 12 тис. доларів як за ремонт цієї квартири, і тоді проблем з її переоформленням не буде, але у судовому засіданні ні вказаний свідок, ні відповідач не змогли пояснити, яким чином відбудеться повернення квартири у такому випадку, якщо власником квартири на даний час вже є ОСОБА_7, який у свою чергу проти задоволення позовних вимог заперечує.

Крім того, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 взагалі пояснили, що договір з ОСОБА_4 уклали лише для того, щоб уникнути відібрання спірної квартири іншими особами.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що зі слів ОСОБА_4 в 2015 році їй стало відомо, що він ще винен гроші за цю квартиру, але не уточнила, кому саме він винен гроші - церкві або комусь іншому.

Даючи оцінку пояснення свідків, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що свідок ОСОБА_9 у даному випадку є зацікавленою особою, тому його пояснення суд прийняв до уваги, але оцінив їх у сукупності з іншими доказами по справі, та вважав, що вони не збігаються з дослідженими судом обставинами справи, а саме : з рішенням парафіяльних зборів від 19.07.2011 року, яким було постановлено продати спірну квартиру за певну грошову суму, та відсутність рішення парафіяльних зборів про надання ОСОБА_4 вказаної квартири лише у користування, або передачу квартири членам його сім'ї тільки у випадку його смерті, або про безоплатність договору купівлі-продажу від 29.07.2011 року.

Такі пояснення свідків є суперечливими та вони не можуть бути покладені в основу підтвердження того, що 29.07.2011 року сторони уклали саме удаваний правочин, що ОСОБА_4 гроші за спірну квартиру не сплачував, та підтвердження обставин написання ним угоди про повернення квартири у разі свого виїзду з м.Запоріжжя.

Крім цього, жоден із допитаних свідків, крім ОСОБА_9, не був присутній на парафіяльних зборах 19.07.2011 року, якими було вирішено продати спірну квартиру та визначено умови її продажу. / т.1 а.с.107/.

Пояснення свідків не є належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст. 218 ЦК України, та не доводять того, що в даному випадку договір купівлі-продажу спірної квартири є удаваним, що тут мало місце інше волевиявлення сторін правочину, що з боку Парафіяльних зборів було рішення надати вказану квартиру лише для тимчасового проживання ОСОБА_4, а з боку ОСОБА_4 договір не виконаний в частині сплати грошей, та в даному випадку мали місце інші правовідносини, і які саме.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку угоді від 29.07.2011 року, підписаній ОСОБА_9 і ОСОБА_4, у якій зазначено про те, що ОСОБА_4 грошей не сплачував, при переході в іншу церкву або парафію зобов'язується повернути квартиру у власність церкви.

ОСОБА_9 під час вчинення оспорюваного правочину відчуження спірної квартири 29.07.2011 року діяв не від свого імені, а як представник юридичної особи - Української Православної Церкви /автокефальної/ Святого Миколая. Відтак, при укладенні правочину, відповідно до вимог п.2 ст.208 ЦК України, він мав виконувати волевиявлення цієї юридичної особи, і при цьому засвідчувати письмові угоди як представник цієї особи, та завіряти свій підпис печаткою цієї юридичної особи.

Угода від 29.07.2011 року, підписана ОСОБА_4 та особисто ОСОБА_9, не містить посилання на те, що останній діє як представник Церкви, з повноваженнями на відчуження спірної квартири саме на таких умовах, які зазначені в цій угоді, та підпис його, як представника, не завірений печаткою юридичної особи.

Вказана угода стосується нерухомого майна, але вона не засвідчена нотаріально, а тому є нікчемною.

ОСОБА_4 не оспорював підписання цієї угоди, але зазначив, що цю угоду його примусив написати ОСОБА_9 вже після укладення договору купівлі-продажу 29.07.2011 року, що про нові умови продажу йому спірної квартири він дізнався лише після укладення договору купівлі-продажу квартири, і він підписав цю розписку побоюючись того, що ОСОБА_9 може перешкодити його кар'єрі священика.

Такі доводи відповідача жодним чином не спростовані.

З таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що письмова угода, на яку посилається позивач на підтвердження доводів про удаваність правочину, не відповідає вимогам закону, встановленим для таких правочинів.

Суду не надано належних та допустимих доказів (фінансових або бухгалтерських документів), які б посвідчили факт неотримання грошей від договору купівлі-продажу від 29.07.2011 року від ОСОБА_4 та документів реагування парафіяльної ради на такий факт.

Судом першої інстанції дана належна оцінка доводам позивача про те, що у ОСОБА_4 не було грошей на придбання спірної квартири і що відсутність наміру церкви продати квартиру свідчить її маленька ціна. Вказана в договорі ціна продажу визначалася парафіяльними зборами на свій розсуд, що вбачається з їх рішення №2 від 19.07.2011 року, а ОСОБА_4 дав суду пояснення, що придбав цю квартиру за власні заощадження та кошти, отримані від продажу свого автомобіля.

Позивач не надав суду обґрунтувань та доказів того, що якщо в даному випадку з його боку мав місце інший правочин, тобто не купівля-продаж спірної квартири, а надання цієї квартири ОСОБА_4 у безоплатне користування, оренду, дарування, тощо, то які саме обставини перешкодили укласти про це із ОСОБА_4 в липні 2011 року відповідний договір, умови якого б відповідали дійсним правовідносинам між сторонами.

Виходячи з наведеного у суду не було підстав погодитись із тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 29.07.2011 року є удаваним, тому суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307,3408,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Релігійної громади Українська Православна Церква Київського Патріархіту при храмі Святого Миколая відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року по справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: