РІШЕННЯ

іменем України

08 вересня 2017 рокуСправа №451/265/17
Провадження № 2/451/228/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі: секретаря судового засідання Кормилюк Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

23 лютого 2017 року до суду із позовною заявою звернулася ОСОБА_1, відповідно до вимог якої, просить визнати нею право власності на будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позову посилається на обставини, що після смерті її чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року залишилось спадкове майно, зокрема будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_2 яке належало колгоспному двору відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 28.07.1989 року Червоноградським МБТІ на основі рішення за Радехівського райвиконкому за№122 від 20.07.1989 року.

Фактично прийнявши спадщину шляхом вступу у володіння і управління таким, вона звернулася до приватного нотаріуса Радехівського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, однак у вчиненні нотаріальних дій їй було відмовлено, оскільки свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння видане та зареєстроване на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_5, а також наявність інших членів даного двору.

Таким чином, із-за відсутності правовстановлюючих документів на спадкову масу, нотаріусом було роз'яснено процедуру вирішення майнових питань у судовому порядку.

Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, просить позов задоволити.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши в адресу суду заяву, розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Крім цього, клопотала судові витрати не стягувати із відповідачів (а.с.73).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, скерувавши в адресу суду заяви, розгляд справи просять проводити у їхній відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі та просять такі задоволити. Також, зазначають, що право на частку в майні колгоспного двору не претендують та вважають таким, що її втратили (а.с.55-60,74-76).

Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.174 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін та застосування фіксування судового засідання технічними засобами і на підставі представлених суду доказів.

Дослідивши подані сторонами заяви та документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом констатовано, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5 (а.с.6), а із свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 28.07.1989 року за №128, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_5 (а.с.7).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Відповідно до ч.1 ст.120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Також судом встановлено, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5, який був головою колгоспного двору, а членами такого - позивачка та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відповідачі у справі (а.с.2,12).

Згідно ч. 2 ст.123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Питання про визначення частки в майні колгоспного двору, про виділ чи поділ колгоспного двору - ніким не ставилися.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року 320 «Про судову практику у справах за позовом про захист права власності» та ст.123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме - спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Тобто, в розумінні наведеного та із висловленого у позиції щодо визнання вимог ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, випливає, що останні втратили право на майно колишнього колгоспного двору ОСОБА_5, як такі, що не брали участі у його веденні, а ні особистою працею, а ні коштами.

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

В силу вимог статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Радехів, Львівської області (а.с.6).

Судом встановлено, що позивач доводилася спадкодавцю ОСОБА_5 дружиною, проживала із ним на момент його смерті по АДРЕСА_1 та продовжує жити за цією ж адресою (а.с.12).

Окрім наведеного слід зауважити, що в силу вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим у статтях 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідачі, які підписали заяви про визнання позову не обмежені у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії.

Судом також встановлено, що визнання відповідачами позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду.

Приймаючи до уваги вищенаведене вище, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд не присуджує стягнути з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати стороною, на користь якої ухвалено рішення, оскільки позивачем надано заяву, у якій просить не стягувати із відповідачів понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,60,174,209-212,215,256 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.