АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар: Герман Я.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Хотинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_4 в березні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Хотинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в липні 2000 року ОСОБА_5 звернулась до нього з пропозицією передачі їй в оренду належної йому на праві власності земельної ділянки (паю). Погодившись з пропозицією, після вжиття спиртних напоїв, вони поїхали до Хотинської державної нотаріальної контори, де він підписав договір про оренду вказаної земельної ділянки.

Вказував на те, що за орендовану земельну ділянку відповідач виплачував йому орендну плату в розмірі 500 грн. в рік. В 2016 році він повідомив відповідача про намір використовувати належну йому земельну ділянку у власних потребах, на що відповідач повідомила йому про те, що вказану

________________________________________________________________________________________________________________________________

Справа №724/325/16 Провадження № 22-ц/794/745/17 Головуючий у 1-й інстанції Руснак А.І.

Категорія: 21 Доповідач Литвинюк І.М.

земельну ділянку він їй подарував.

20 лютого 2016 року він звернувся до Хотинської державної нотаріальної контори і отримав лист довідку № 168/01-16, з якої вбачається, що 12 липня 2000 року він уклав договір дарування права на земельну частку (пай), серії ЧВ 0028054 на ім'я ОСОБА_5

Також зазначав, що про існування договору дарування він взагалі не знав та копії договору дарування земельної ділянки у нього немає. Відповідач не є його родичем чи близькою йому людиною, обманним шляхом змусила його підписати договір дарування, при цьому повідомивши, що необхідно оформити саме договір оренди земельної ділянки. В силу свого похилого віку та безпорадного стану він не розумів, який насправді документ підписав, а тому просив позов задовольнити.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування права на земельну частку (пай), серії ЧВ 0028054, укладений Хотинською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_5 12 липня 2000 року за № 18906.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що покладена в основу оскаржуваного рішення експертиза є неповною та не містить категоричних відповідей на питання, поставлені перед експертом. Суд залишив поза увагою, що позивач не визначився з підставою позову, зазначивши декілька обставин, які є взаємовиключними. Також під час ухвалення рішення судом було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, оскільки не діяв на час виникнення спірних відносин.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач обманним шляхом змусила ОСОБА_4 підписати оспорюваний договір дарування, при цьому повідомивши останнього, що необхідно оформити саме договір оренди земельної ділянки, на що позивач в силу свого похилого віку та безпорадного стану (розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю синдром активної залежності до алкоголю) не розумів, який насправді документ підписав. Строк позовної давності позивачем не пропущено.

Однак повністю з таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 2000 року було укладено договір дарування права на земельну ділянку (пай), який посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар право на земельну частку /пай/.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2004 року), до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР (1963 року редакції), оскільки оспорюваний правочин укладено 12 липня 2000 року.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

З роз'яснень, викладених у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», вбачається, що відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

На підставі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 1997 року перебуває на обліку в наркологічному кабінеті Хотинської ЦРЛ з діагнозом розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром активної залежності від алкоголю.

Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи № 520 від 16 листопада 2016 року, у позивача ОСОБА_4 у період укладення оспорюваного договору дарування підтверджується наявність розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, що зазвичай проявляється втратою кількісного та ситуаційного контролю за вживанням алкоголю, характерними явищами алкогольних амнезій та формальність критики. Однак з березня 2000 року аж до 2011 року будь-які оригінали медичної документації з Хотинської ЦРЛ не представлені, неможливо дослідити експертним шляхом психічний стан підекспертного та дати йому обєктивну оцінку саме станом на 12 липня 2000 року, а відповідно, неможливо дати вичерпну та категоричну відповідь щодо можливостей ОСОБА_4 у зазначений період часу розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Посилаючись на вказаний висновок експертизи, суд першої інстанції вважав доведеними позовні вимоги ОСОБА_4 про те, що позивач під час укладення договору дарування в силу свого стану, а саме, розладу психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, не розумів який насправді документ підписав.

Оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору дарування та зясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Згідно зі статтею 243 ЦК УРСР договір дарування є безоплатним. Встановлення будь-якого взаємного обовязку обдарованого позбавляє дарування ознаки безоплатності, а отже, перетворює в будь-який інший оплатний договір. (Правова позиція постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-167цс16).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладаючи спірний договір, ОСОБА_4 помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, оскільки вважав, що підписує договір оренди земельної ділянки з отриманням щорічної орендної плати в розмірі 500 грн.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, всупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14).

Разом з тим, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідачем в суді першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно із ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Суд першої інстанції, вказавши в рішенні про те, що позивачем строк позовної давності не пропущено, не з'ясував, з якого моменту у позивача виникло право на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, якими доказами підтверджується поважність причин пропущення встановленого законом строку, про що зазначав відповідач у суді першої інстанції у своїх запереченнях на позов.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Трирічний строк позовної давності сплинув 13 липня 2003 року. Із позовом про визнання недійсним договору дарування від 12 липня 2000 року позивач звернувся майже через 13 років після спливу строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин, що перешкоджали йому подати позов протягом такого тривалого часу. Отже, порушене право не підлягає захисту.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Хотинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: