Головуючий суду 1 інстанції - Безкровний І.Г.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 414/1574/13-ц
Провадження № 22ц/782/594/17
УХВАЛА

Іменем України

18 серпня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Гаврилюка В.К., Яреська А.В.,

за участю секретаря Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якого діють представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 12 липня 2017 року

за позовом приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» про визнання права власності, витребування майна та скасування реєстрації транспортних засобів, третя особа Головне управління Держпраці у Луганській області,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року приватне сільськогосподарське підприємство «Світанок» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю, в обґрунтування якого вказало, що з березня 2007 року ПСП «Світанок» використовує для виробничих потреб з дозволу ОСОБА_5 транспортні засоби, а саме: трактор моделі МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причеп моделі 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причеп моделі 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3. У червні 2013 року відповідач оформив право власності на вищезазначені транспортні засоби, що підтверджується відповідними свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів. ПСП «Світанок» з 2007 року відкрито та безперервно володіє вищезазначеним майном, а відповідач не заявив вимогу про його повернення.

Приватне сільськогосподарське підприємство «Світанок» просило суд визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на трактор моделі МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причеп моделі 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причеп моделі 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» про визнання права власності, витребування майна та скасування реєстрації транспортних засобів, в обґрунтування якого вказав, що він працював у ПСП «Світанок» до 15 червня 2012 року. За час роботи на посаді директора ПСП «Світанок» він використовував сільгосптехніку, яку придбав за власні кошти, а саме: трактор МТЗ-80, державний номер НОМЕР_4; причеп 2 ПТС-4, державний номер НОМЕР_5; причеп 2 ПТС, державний номер НОМЕР_6. Зазначену техніку позивач використовував без будь-якої оплати з боку ПСП «Світанок» для потреб підприємства. Після звільнення позивача з посади директора ПСП «Світанок» з незалежних від нього причин трактор МТЗ-80, державний номер НОМЕР_4, причеп 2ПТС-4, державний номер НОМЕР_5, та причеп 2ПТС-4, державний номер НОМЕР_6, вибули з його володіння та знаходяться в користуванні ПСП «Світанок».

Також, ОСОБА_2 зазначив, що вищезазначену спірну техніку він придбав у 2007 році у особи на ім'я Олексій, який надав документи на продану техніку та який діяв від імені ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У зв'язку з цим зазначений договір з ОСОБА_6 було визнано судом недійсним, а свідоцтва про реєстрацію на ці транспортні засоби скасовано.

Під час судового розгляду ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив суд визнати його добросовісним набувачем, визнати за ним право власності на трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3; скасувати реєстрацію зазначених транспортних засобів, які зареєстровані за ПСП «Світанок»; витребувати у ПСП «Світанок» трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_11 причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_7; причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_8, та зобов'язати ПСП «Світанок» передати зазначену техніку ОСОБА_2.

Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області від 01 жовтня 2014 року цивільну справу за позовом приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю та цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» про визнання права власності, витребування майна та скасування реєстрації транспортних засобів об'єднано в одне провадження.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 12 липня 2017 року у задоволенні позову приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю та у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» про визнання права власності, витребування майна та скасування реєстрації транспортних засобів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Кремінського районного суду Луганської області від 12 липня 2017 року змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» про визнання права власності, витребування майна та скасування реєстрації транспортних засобів, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав.

Представник приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок», ОСОБА_2, ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, про час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністюніким не оскаржене в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю апеляційним судом не переглядається взагалі.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2про визнання його добросовісним набувачем, суд першої інстанції виходив із того, що діючим цивільним законодавством не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання в судовому порядку особи добросовісним набувачем майна.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції підтверджується матеріалами справи та відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Реалізуючі передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до ст.2 Закону України "Про судоустрій" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

В пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду ивільних і кримінальних справі «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Таким чином, обраний позивачем спосіб судового захисту про визнання його добросовісним набувачем не є засобом захисту, оскільки питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до ст. 214 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з боку позивача має місце невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством.

Предметом спору у даній справі є вимога ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, скасування реєстрації зазначених транспортних засобів, які зареєстровані за ПСП «Світанок»; витребування у ПСП «Світанок» трактору та причепів, зобов'язання ПСП «Світанок» передати зазначену техніку ОСОБА_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності суд першої інстанції виходив із того, що відсутні законні підстави вважати ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірного майна, оскільки за обставинами набуття він повинен був знати про відсутність у відчужувача права на відчуження цього майна.

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Як вбачається із тексту позовної заяви ОСОБА_2, в обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання права власності на трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3,посилається на те, що він є добросовісним набувачем техніки, оскільки придбав її в 2007 році у особи на ім'я Олексій, який діяв від імені ОСОБА_6, та який надав документи на продану техніку. Про те, що 23.11.2004 року ОСОБА_6 померла він не знав та не міг знати, тому позивач вважає себе добросовісним набувачем техніки.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Згідно п. 25 зазначеної вище постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 жовтня 2010 року трактор МТЗ-80 та причеп 2ПТС-4 1990 року випуску, причеп 2ПТС-4 1990 року випуску, причеп 2ПТС-4 1987 року випуску територіальним управлінням Держгірпромнагляду по Луганській області були зареєстровані за ОСОБА_2

Для державної реєстрації транспортних засобів ОСОБА_2 було надано накладну № 15 від 15 лютого 2007 року та квитанцію прибуткового касового ордеру № 12 від 15 лютого 2007 року, згідно з якими ОСОБА_2 придбав вищезазначену техніку за 10100 грн. у суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_6

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16 травня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 19 червня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_7 Визнано недійсною угоду купівлі-продажу трактору МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причепу 2ПТС-4 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причепу 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, укладену 15 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6. Скасовані свідоцтва про реєстрацію великотоннажних транспортних засобів або інших технологічних транспортних засобів. Визнано за ОСОБА_7 право власності на трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1, причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2, причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3.

Визнаючи договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_2 та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6 трактору та причепів недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 для реєстрації сільськогосподарської техніки були надані недійсні документи, оскільки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 листопада 2004 року, отже не могла вчиняти ніяких дій, а ОСОБА_2 не міг придбати в неї сільськогосподарську техніку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 19 червня 2013 року в частині визнання права власності за ОСОБА_7 на трактор МТЗ-80 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1, задній міст № НОМЕР_9; причеп 2ПТС-4 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_10; причеп 2ПТС-4 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, було скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в частині визнання угоди купівлі-продажу недійсною та скасування свідоцтв про реєстрацію залишено без змін.

Слід зауважити, що під час вчинення угоди купівлі-продажу ОСОБА_2 не з'ясовувалися як правомочності продавця на відчуження майна, так і повноваження особи на ім'я Олексій, який діяв від імені ОСОБА_6, як зазначалося позивачем, щодо наявності повноважень представляти інтереси ОСОБА_6. Зазначені вище обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 під час вчинення угоди купівлі-продажу трактору та причепів за обставинами набуття повинен був знати про відсутність у відчужувача права на відчуження цього майна.

Однак, особа може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким вона набула у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Разом з тим, рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16 травня 2013 року угоду купівлі-продажу трактора МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причепу 2ПТС-4 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причепу 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, укладену 15 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6 визнано недійсною.

Отже, ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем трактору МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причепу 2ПТС-4 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причепу 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, тому відсутні підстави для визнання за ним права власності

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що витребувати майно від набувача має право лише власник.

В п.23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Оскільки ОСОБА_2 не набув права власності у встановленому законом порядку на трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_11 причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_7; причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_8, є недобросовісним набувачем, тому він відповідно до закону не наділений правом вимоги про витребування трактору, причепів у ПСП «Світанок».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 має право на витребування спірного майна, яке вибуло на підставі рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 травня 2013 року, яке в подальшому скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року, тобто майно вибуло у ОСОБА_2 не з його волі іншим шляхом, не відповідає матеріалам справи.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року залишено без змін рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 травня 2013 року та ухвала Апеляційного суду Луганської області від 19 червня 2013 року, яким визнано угоду купівлі-продажу трактору МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причепу 2ПТС-4 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причепу 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, укладену 15 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6, недійсною, скасовано свідоцтва про реєстрацію великовантажних транспортних засобів щодо зазначеної вище техніки за ОСОБА_2

Зазначені вище обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не має права на витребування майна із підстав зазначених вище, оскільки рішенням суду першої інстанції, яке набрало чинності, визнано угоду купівлі-продажу трактору та причепів, укладену 15 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6, недійсною, отже ОСОБА_2 не є власником техніки, тому відсутні підстави вважати, що майно вибуло у ОСОБА_2 як власника, не з його волі.

Що стосується вимоги позивача про скасування реєстрації трактору МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причепу 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причепу 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, які зареєстровані за ПСП «Світанок», то суд першої інстанції вважав, що вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, виходячи із того, що жодних доказів на підтвердження проведення реєстрації за ПСП «Світанок» сторонами надано не було, в матеріалах справи відповідні документи відсутні.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав відмови є помилковим, проте це не призвело до неправильного вирішення спору.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема,не роз'яснив особам, які беруть участь у справі їх право на звернення із клопотанням про витребування доказів, у разі складнощів в поданні цих доказів.

Сприяючи всебічному розгляду справи апеляційним судом була витребувана інформація у Головного управління Держпраці у Луганській області про те, за ким зареєстровані трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2; причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3.

Головне управління Держпраці у Луганській області своїм листом від 16 серпня 2017 року за № 01-15/2946 повідомило апеляційний суд про те, що трактор МТЗ-80, 1989 року випуску, заводський № НОМЕР_1; державний номерний знак НОМЕР_12, свідоцтво № НОМЕР_13, причеп 2ПТС-4, 1990 року випуску, заводський № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_7, свідоцтво НОМЕР_14; причеп 2ПТС-4, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_8, свідоцтво НОМЕР_15 зареєстровані за приватним сільськогосподарським підприємством «Світанок». Документи щодо реєстрації та зняття з обліку залишилися у м. Луганську, на території, яка не контролюється державною владою України, інформація в електронній базі технологічних транспортних засобів тривалий час не оновлювалася, тому інформація за ким станом на 15 лютого 2007 року були зареєстровані зазначені технологічні транспортні засоби, у Головному управлінні відсутня.

Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів,

Звертаючись до суду з вимогою про скасування реєстрації трактору та причепів, ОСОБА_2 посилався на те, що він є добросовісним набувачем техніки, є всі законні підстави для визнання за ним права власності на це майно, а оскільки техніка зареєстрована за ПСП «Світанок», вважає, що порушуються його права як власника, тому просив скасувати реєстрацію трактору та причепів.

Враховуючи, що позивач не набув права власності на спірну техніку, про що зазначено вище, він не вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності щодо спірного майна шляхом скасування реєстрації трактору та причепів.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 12 липня 2017 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: