Справа № 743/150/17
Провадження № 2/743/322/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року смт. Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області

у складі: головуючого - судді Жовток Є.А.

при секретарі Марченко А.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Ріпки справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, зазначивши, що 03.01.2013 року між сторонами укладено договір, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 300 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з тим, що позичальник не виконує як основного зобов'язання, так і зобов'язання по сплаті відсотків, позивач просить стягнути зі ОСОБА_2 заборгованість з основного зобов"язання, у розмірі 1464 грн. 69 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом, у розмірі 19436 грн. 91 коп.; заборгованість за пенею та комісією, у розмірі 3446 грн. 65 коп.; штрафи, в розмірах 500 грн. (фіксована частина) та 1217 грн. 41 коп. (процентна складова), а також понесені по справі судові витрати, в розмірі 1600 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, додатково пояснивши, що позов до ОСОБА_2 пред'явлено в межах строку позовної давності, оскільки пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, до яких приєдналась відповідач, строк позовної давності встановлено в 50 років. Відповідачеві була надана платіжна картка зі строком дії до 31.08.2016 року, отже, перебіг позовної давності щодо вимог до позичальника розпочався з 31.08.2016 року.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, пояснивши, що вона у січні 2013 року отримувала кредит у позивача, вносила плати за його користування, однак заборгованість за договором ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахував у розмірі, який значно перевищує суми отриманих нею коштів, в сукупності з нарахованими на них відсотками.

ОСОБА_2, яка на час розгляду справи змінила прізвище на Рудиман в зв"язку з укладенням шлюбу, подала заяву про застосування строків позовної давності, так як останній платіж на погашення кредиту за договором, був внесений нею у лютому 2013 року, а позивач, звернувшись до суду з позовом 04.02.2017 року, пропустив строк звернення. Будь-яких платежів на погашення заборгованості по кредиту в 2014 році, відповідач не здійснювала та інших карток від ПАТ КБ "ПриватБанк" не отримувала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що 03.01.2013 року між сторонами укладено договір, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та надано картку «Універсальна».

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ "ПриватБанк", підписаної ОСОБА_2 03.01.2013 року, бажаний кредитний ліміт по платіжній кредитній карті «Універсальна» визначено в розмірі 3500 грн.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

З розрахунку наданого позивачем, вбачається, що станом на 31.12.2016 року, заборгованість відповідача за кредитом становить 1464 грн. 69 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом 19436 грн. 91 коп.; заборгованість за пенею та комісією 3446 грн. 65 коп. Крім того, позивач нарахував ОСОБА_2 штрафи в загальному розмірі 1717 грн. 41 коп.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини в § 51 рішення від 22.10.1996 року «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та § 137 рішення від 09.01.2013 року «Олександр Волков проти України» зазначив, що строк позовної давності забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень стосовно подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підтвердження позовної давності в 50 років у правовідносинах, які виникли між сторонами, позивач посилається на п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених 06.03.2010 року.

З анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаної відповідачем 03.01.2013 року, вбачається, що остання ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, проте відомості про дату затвердження Умов зазначених в анкеті-заяві, до яких приєдналася ОСОБА_2, відсутні.

Крім того, копія витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, яка надана позивачем, не містить інформацію про дату виготовлення цього витягу.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, не є договором про збільшення позовної давності, оскільки відповідачем вони не підписувались, а інших належних і допустимих доказів, які вказують на те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови та Правила надання банківських послуг в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України, позивачем не надано.

Таким чином, до договору, укладеного між сторонами, підлягає застосування загальна позовна давність у три роки.

Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

У відповідності до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року по справі № 6-154цс15, яка згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами, визначено, що оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З розрахунку заборгованості за договором від 03.01.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 здійснила останній періодичний платіж за договором 15.02.2013 року, в сумі 1200 грн.

Твердження позивача про те, що відповідач здійснила останній платіж за договором 12.06.2014 року, в сумі 103 грн. 35 коп., не узгоджуються зі змістом правовідносин, які виникли між сторонами.

Зокрема, випискою по картковому рахунку НОМЕР_1 який належить ОСОБА_2, вбачається, що 15.02.2013 року за рахунок депозиту відповідачем було погашено заборгованість, в сумі 1200 грн., а 12.06.2014 року відповідачеві автоматично списано прострочену заборгованість, в розмірі 103,35 грн., з картки НОМЕР_2

В той час, випискою по картковому рахунку НОМЕР_3 який належить ОСОБА_2, вбачається, що 12.06.2014 року банком відбулося автоматичне списання коштів з метою погашення простроченої заборгованості, в розмірі 103 грн. 35 коп., на картку НОМЕР_4

Таким чином, у виписках наданих позивачем на вимогу суду, містяться суперечності щодо номеру карткового рахунку, з якого позикодавець 12.06.2014 року автоматично, без відома позичальника, списав кошти на погашення заборгованості по картковому рахунку за НОМЕР_5

З довідки про видачу кредитних карток № 2768, витребованої судом у позивача, вбачається, що ОСОБА_2 03.01.2013 року була видана єдина картка, з номером НОМЕР_6

Інформації про відкриття ОСОБА_2 карткового рахунку за НОМЕР_7 позивачем до суду не надано.

Крім того, автоматичне списання банком коштів за рахунок бонусів, накопичених позичальником, не може розцінюватися як погашення відповідачем заборгованості за договором.

Таким чином, наведені обставини викликають у суду обгрунтований сумнів щодо достовірності інформації про здійснення позивачем транзакції по картковому рахунку, відкритому на ім'я відповідача за кредитним договором від 03.01.2013 року.

В силу ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, за відсутності поважних причин пропущення позовної давності, є підставою для відмови у позові.

З довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» вбачається, що щомісячний платіж для погашення заборгованості за договором вноситься до 25-го числа місяця, наступного за звітним.

Приймаючи до уваги, що останній платіж на погашення заборгованості за договором відповідач здійснила 15.02.2013 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» направило позовну заяву до суду 04.02.2017 року, загальний строк позовної давності за вимогами до ОСОБА_2 закінчився 25.03.2016 року.

При зверненні до суду позивач не просив поновити строк позовної давності.

Крім того, за змістом ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

З урахуванням того, що позивач пропустив строк позовної давності, а відповідач заявила про застосування цього строку, в задоволенні позову необхідно відмовити на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 57, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляція на рішення може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області, через Ріпкинський районний суд, упродовж десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - у цей же строк, з дня отримання його копії.

Повний текст рішення складено 19.09.2017 року.

Суддя Є.А. Жовток