Єд. унік. № 243/7284/17
Провадження № 2/243/3665/2017
07 вересня 2017 року м. Слов'янськ
Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючий суддя Мінаєв І.М.,
при секретарі судового засідання Кабановій О.О.,
заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання № 2 Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі заінтересованої особи - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-
14 серпня 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, за участі заінтересованої особи - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області та просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з України для переміщення в зоні АТО в її супроводі малолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на виїзд за кордон - в Російську Федерацію, а також до Автономної Республіки Крим з метою відпочинку, оздоровлення, а також відвідування родичів у зоні АТО без згоди батька дитини - ОСОБА_2 на період часу з 01.09.2017 року до 01.09.2018 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що від фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_2 вона має малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення стосунків з відповідачем дитина залишилася проживати із нею. Відповідач свої батьківські обов'язки щодо дитини не виконує та з червня 2014 року не спілкується з дитиною.
Надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення відмовляється.
Виїзд дитини за кордон, окрім відпочинку та оздоровлення, вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.
Крім того, вона зареєстрована у м. Слов'янську як тимчасово переміщена особа з зони проведення АТО. У м. Горлівка Донецької області в неї залишився батько ОСОБА_4, який є інвалідом першої групи та потребує нагляду.
Вона доволі часто вимушена виїздити на непідконтрольну територію для догляду за батьком. Дитину їй немає з ким залишити тому вона вимушена їздити до м. Горлівки разом із донькою.
Позивачка ОСОБА_1, у судове засідання не з'явилася. Направила на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, до судового засідання не з'явився та не скористався своїм правом щодо подання заперечень проти позову, або викладення свої позиції з цього приводу.
Заінтересована особа - Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради явку свого представника у судове засідання не забезпечила. 04.09.2017 року на адресу суду направлено заяву про розгляд справи без представника органу опіки та піклування. Рішення просили винести відповідно їх висновку від 01.09.2017 року яким орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає доцільним виїзд дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до зони АТО, а саме до м. Горлівка, до Російської Федерації та Автономної республіки Крим без згоди батька ОСОБА_2, 1979 року народження, на підставі того, що територія АТО - це територія України, а тому кожен громадянин , в тому числі й діти, мають непохитне право безперешкодно перетинати лінію розмежування. Окрім того, ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши надані суду письмові докази, надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Згідно до ст. 10, 11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 (а.с.4) батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є - ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
На теперішній час ОСОБА_1 є тимчасово переміщеною особою з районів проведення антитерористичної операції. Відповідно до довідки № НОМЕР_1 від 01.06.2017 року, ОСОБА_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 та перемістилася до АДРЕСА_1 (а.с.8).
Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції Українисім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК Українидитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Надання такого дозволу на постійне перетинання малолітньої дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12.04.2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17).
Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.07.2015 у справі № 6-7961св15).
Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).
З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII).
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.4) батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є - ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Відповідно висновку від 01.09.2017 року орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає доцільним виїзд дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до зони АТО, а саме до м. Горлівка, до Російської Федерації та Автономної республіки Крим без згоди батька ОСОБА_2, 1979 року народження, на підставі того, що територія АТО - це територія України, а тому кожен громадянин , в тому числі й діти, мають непохитне право безперешкодно перетинати лінію розмежування. Окрім того, ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини.
Однак, суд приходить до наступного висновку.
Згідно статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
Відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.
Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2.12.2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Горлівка.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 2.12.2015 року № 1276-р) місто Горлівка Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється.
Багаторазові перетинання лінії зіткнення, створюють загрозу для життя та здоров'я дитини ОСОБА_3, наражають її на небезпеку, оскільки дівчинці повних 8 років, що є неприпустимим. Такій дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ та постановою №57 визначено, що «виїзд», а не «виїзди» за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. в п.4 Правил йдеться про конкретну державу прямування (в однині) та конкретний період часу перебування в цій державі, тобто разову поїздку.
Керуючись ст.. 6, 10, 11, 60 , 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 ,ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі заінтересованої особи - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - залишити без задоволення.
Судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення складене та підписане у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.
Суддя
Слов'янського міськрайонного суду І.М. Мінаєв