Справа № 308/5708/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Готра Т.Ю.,Собослой Г.Г.,

секретарі: Шукаль О.Я.,

за участі сторін - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву мотивує тим, що 03 квітня 2008 року ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області у Книзі реєстрації шлюбів і зроблено відповідний актовий запис за № 149, про що видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3. 21 березня 2016 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду даний шлюб було розірвано. За час шлюбу, а саме 25 квітня 2008 року ними придбано майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,8 кв.м., з метою спільного проживання у ній сім'єю. Після розірвання шлюбу виникли питання між ними, як колишнім подружжям, про поділ спільно набутого за час шлюбу майна. Досягнути згоди у позасудовому порядку вони не змогли.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що має право на виділ 1/2 частки квартири, розташованої в АДРЕСА_1, або компенсації вартості 1/2 частки. Враховуючи вищенаведене позивач просить виділити ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 - вартістю 677 477 гривень, виділити ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 677 477 гривень та для державної реєстрації частки у квартирі АДРЕСА_1 визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Стягнути з стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Проведено поділ майна, набутого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за час шлюбу.

Виділено ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та визнано за нею право власності на наступне майно: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 4134,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити, вважаючи спірну квартиру своєю особистою власністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як зазначено у ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом першої інстанції вірно встановлено - 03 квітня 2008 року ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області у Книзі реєстрації шлюбів і зроблено відповідний актовий запис за № 149, про що видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач визнав, що з ОСОБА_5 до укладення шлюбу він перебував у фактичних шлюбних відносинах з 2005 року.

Стороною не ставиться під сумнів факт спільного проживання і ведення спільного господарства в цей період.

21 березня 2016 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду по цивільній справі №308/1242/16-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано.

За час шлюбу, а саме 25 квітня 2008 року згідно договору купівлі продажу ОСОБА_1 придбано майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,8 кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.04.2008 року ОСОБА_1 разом зі своєю матір'ю продали квартиру за адресою АДРЕСА_2 за - 19 296,00 грн., а згідно до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, оспорювану квартиру придбано за 36 700,00 гривень.

З вищевказаного договору купівлі-продажу вбачається, що ціна проданої квартири є вдвічі меншою ніж ціна спірної квартири. Крім того частка відповідача в проданій квартирі становила лише 1/3 частину.

Викладене ставить під сумнів твердження апелянта про те, що спірна квартира куплена цілком за його гроші.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді