Справа № 127/3899/17 Провадження № 22-ц/772/1942/2017Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 69 Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Голота Л.О.,

суддів: Кучевський П.В., Рибчинський В.П.,

з участю секретаря Топольська В.О.,

та з участю представника ДМС України Скляр О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу управління державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2017 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту безперервного проживання на території України,

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про встановлення факту безперервного проживання на території України.

Зазначив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Астрахань Російської Федерації.

У 2010 році він переїхав на постійне місце проживання в Україну в м. Вінницю, де і проживає на сьогоднішній час, в Україні в нього народився син ОСОБА_4, який є громадянином України, його дружина ОСОБА_5 має посвідку на постійне місце проживання.

Для встановлення належності його до громадянства України, ОСОБА_3 просив встановити факт його безперервного проживання на території України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2017 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт безперервного проживання на території України на законних підставах протягом останніх п'яти років ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 23.02.2010 року по теперішній час.

В апеляційній скарзі управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заявник в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до п. 5 ст. 74 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив із того, що факт того, що заявник ОСОБА_3 безперервного проживає на території України на законних підставах протягом останніх 5 років з 23.02.2010 року по теперішній час знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи по суті, а саме доводиться показаннями свідків, наявною у заявника посвідкою на постійне проживання, інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про те, що відсутні відомості щодо перетину кордону України громадянином РФ ОСОБА_3 Разом з тим, суд першої інстанції вважає, що встановлення даного факту необхідно для отримання громадянства, іншим чином його отримати неможливо.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Астрахань РФ, що підтверджує свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 17.12.1986 року./а.с.4/

Згідно посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 11.09.2013 року, ОСОБА_3 отримав посвідку на постійне проживання на території України, у даній посвідці зазначено його місце реєстрації: АДРЕСА_1, з 23.02.2010 року./а.с. 5,6/

Дружина заявника ОСОБА_5 також має посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_3 від 06.11.2013 року./а.с.7,8/

Згідно інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до п. 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 року № 472, зареєстрованим у Мінюсті України 05.07.2007 року за №765/14032, відомостей про перетинання державного кордону громадянином РФ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в базі даних не виявлено./а.с. 46/

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено причини неможливості одержання документів, що посвідчують цей факт, і до заяви додається довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про встановлення юридичного факту, суд не взяв до уваги положення Закону України «Про громадянство України» та Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Про громадянство України» з подальшими змінами визначають порядок розгляду заяв щодо набуття громадянства України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

На думку колегії суддів, ОСОБА_3 не вказав причини неможливості подання документів для прийняття до громадянства України, визначеного розділом ІІ статті 1 Закону України «Про громадянство України», оскільки не довів, що Законом не визначено іншого порядку такого звернення.

Таким чином, суд першої інстанції не дотримався вимог нормативних актів, що регулюють питання громадянства стосовно позасудового порядку вирішення набуття чи прийняття до громадянства України.

Встановивши факт безперервного проживання на території України на законних підставах протягом останніх п'яти років ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 23.02.2010 року по теперішній час, суд не взяв до уваги, що Законом України «Про Державну прикордонну службу України» визначено порядок встановлення безперервного проживання на території України протягом п'яти років та відповідно до п.21 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України».

Викладене свідчить, що судом у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене у справі судове рішення не є таким, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу управління державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_3, заінтересована особа - управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту безперервного проживання на території України відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Голота Л.О.

Судді: Кучевський П.В.

Рибчинський В.П.

/ПІДПИСИ/

Згідно з оригіналом: