06.09.2017 Справа № 363/2046/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого : судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря Палій Л.О.,

прокурора Кривошеї С.В,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, діючого в інтересах Лебедівської сільської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування розпорядження, визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку та повернення земельних ділянок,-

ВСТАНОВИВ :

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся з даним позовом в обґрунтування якого зазначив, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою за результатами звернення Лебедівської сільської ради № 75/02-10 від 14.02.2017р. встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 457 від 07.07.2008р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 3 громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, розроблений ТОВ «Три Ленд». Вказаним розпорядженням передано безоплатно у власність земельні ділянки громадянам загальною площею 5.9985 га для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Водночас передача земельних ділянок відбулась із порушенням законодавства, а саме: вимог земельного законодавства та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Землі, які належать до резервного фонду, передані відповідачам, які не є членами колективного сільськогосподарського підприємства, не проживають у населеному пункті та не відносяться до соціальної сфери життя села. У зв'язку із чим, позивач просить суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 07 липня 2008 року № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської область»; визнати незнаним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області

» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1. Визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт серія НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 5,9985 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення індивідуального садівництва. Витребувати на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,9985 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером НОМЕР_1 вартістю 1193513,75 грн., яка розташована в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір.

У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, надав аналогічні пояснення викладеним у позові і просив їх задовольнити.

Представник Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутності.

Представник відповідача Вишгородської РДА Київської області у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, надав письмові заперечення, в яких пояснив, що земельні ділянки були надані громадянам без порушення законодавства, оскільки, резервний фонд земель перебуває у держаній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використанню за призначенням. Земельне законодавство України не містить імперативної правової норми, яка б у категоричній формі забороняла передавати земельні ділянки громадянам в порядку безоплатної приватизації саме із земель резервного фонду, або встановлювала виключну норму, за якою такі землі могли б передаватися лише певним категоріям громадян. Крім того, оскаржувані розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ґрунтуються на законі, прийняті з дотриманням компетенції та повноважень. Разом із тим, наявність порушення з боку органу публічної влади при укладанні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншій особи, яка жодних порушень не вчиняла. Таким чином, вважає, що позиція прокуратури не відповідає Конституції України, а тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, також шляхом надання оголошення у газеті «Урядовий кур`єр» № 162 (6031) від 01.09.2017 року.

Суд вислухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Щодо визнання поважними причини пропуску строку позовної давності суд вважає наступне. Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли про порушення дізнався, або мав дізнатися орган, уповноважений на здійснення відповідних функцій, а не прокурор. Про наявність порушення вимог закону та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017 році, після звернення Лебедівської сільської ради до прокуратури.

Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титула власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідачі по справі із заявою про застосування строків позовної давності до суду не звертались та оскільки прокурор є самостійним учасником процесу, наділений усіма правами сторони процесу, тому строк позовної давності обчислюється з моменту коли йому стало відомо про допущенні порушення вимог законодавства. Таким чином, суд вважає, що прокурором з поважних причин було пропущено строк позовної давності, а тому він підлягає поновленню за для захисту прав.

Судом встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 07.07.2008р. № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 3 громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, загальною площею 5,9985га. Згідно з додатком до розпорядження від 07.07.2008р. № 457, визначено список громадян, яким надається у власність земельні ділянки, а саме ОСОБА_4, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2, надано у власність земельну ділянку площею 1,9999 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_5, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3, надано у власність земельну ділянку площею 1,9993 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області та ОСОБА_7, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 надано у власність земельну ділянку площею 1,9993 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 7).

На підставі вищезазначеного розпорядження, 22 серпня 2008 року відповідачам було видано державні акти:

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 22.08.2008р., на ім'я ОСОБА_5, на земельну ділянку площею 1,9993га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_4, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 31 (ас. 9);

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 22.02.2008р., на ім'я ОСОБА_7, на земельну ділянку площею 1,9993 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 , який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею , договорів оренди землі за № 30 (ас.10);

- державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 від 22.08.2008р., на ім'я ОСОБА_4, на земельну ділянку площею 1,9999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_8, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею , договорів оренди землі за № 29 (ас. 11).

У подальшому вказані земельні ділянки були відчуженні на користь ОСОБА_8 та об'єднанні в одну земельну ділянку площею 5,9985га для ведення особистого селянського господарства, на яку було визначено кадастровий номер НОМЕР_1 і видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_9 від 03.09.2009 року (а.с. 12.)

Разом із цим, розпорядженням Вишгородської районної адміністрації Київської області від 14.10.2009р. № 1591 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області та видано держаний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с. 8,13).

Відповідно до п. 7 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року, створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на момент видачі земельних ділянок, сільські і селищні ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місце розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів.

Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Згідно з ч.ч. 1,9,10 ст. 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель держаних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організації, працівникам держаних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Резервний фонд земель перебуває у держаній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання зі цільовим призначенням.

Згідно з листом Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 14.02.2017р. № 75/02-10 на даний час на обліку в сільській раді перебуває 20 чоловік, які за період з 2008 року по час надання інформації не отримали земельні ділянку у власність, як працівники соціальної сфери села (а.с. 14).

Відповідно до листа Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 03.04.2017р. № 164, громадяни ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, які на території Лебедівської сільської ради із земель резервного фонду отримали земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, не були членами СВК ім. Шолуденка, не були зайняті у соціальній сфері с. Лебедівка та не проживали на території Лебедівської сільської ради (а.с. 15).

Пояснення представника відповідача - Вишгородської РДА, з того приводу, що громадяни к ним з зявами не звертались, та згідно даних електронної бази «Аскод», станом на 15.08.2017 року з клопотаннями про виділення їм земельних ділянок не звертались, є необґрунтованими з тих підстав, що позивачем порушено питання щодо скасування розпоряджень прийнятих у 2008 році, а належних та допустимих доказів, у відповідності до вимог ст.ст.58,59 ЦПК України, щодо відсутності таких громадян станом на час прийняття оскаржуваних розпоряджень, суду не надано.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 12.04.2017р. № 0-10-0.25-87/108-17, земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_6 - НОМЕР_10 згідно з даних державного земельного кадастру (форма 6-зем) станом на 01.06.2008р. були надані у власність громадянам України за рахунок земель резервного фонду в тому числі гр. 5 рілля (а.с. 17-19).

Згідно з довідкою управління земельних ресурсів у Вишгородському районі від 24.06.2008р. № 1099, станом на 01.06.2008р. на території Лебедівської сільської ради земельна ділянка загальною площею 5,9985га, яка надається у власність громадянам України, рахується в землях резервного фонду, з них: рілля (гр. 5) - 5,9985га (а.с. 20).

Таким чином, встановлено, що земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства були передані Вишгородською РДА громадянам з резервного фонду. Однак, резервний фонд земель підлягає перерозподілу в першу чергу між працівниками державних та комунальних закладів, підприємств та організацій культури, освіти та охорони здоров'я та пенсіонерам з їх числа, які проживають у сільській місцевості та лише які мають право на подачу клопотання про виділ землі з резервного фонду.

На території сільської ради проживають громадяни, які ще не отримували земельні ділянки у власність, а тому рішення органу виконавчої влади про надання земельних ділянок з резервного фонду особам, які до такого переліку не відносяться, не відповідає вимогам Закону

У зв'язку із чим, оспорюване розпорядження Вишгородської РДА, відповідно до якого ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 отримали державні акти на землю, було прийнято з порушенням Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року та земельного законодавства України.

Механізм зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у власності громадянина або юридичної особи визначається Порядком зміни цільового призначення земель які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 року № 502.

Діюче на дату прийняття оскаржуваного розпорядження законодавство встановлювало порядок зміни цільового призначення земельної ділянки. Вказаним порядком передбачено зміну цільового призначення земельної ділянки, а не функціонального використання земель. Керуючись вказаним порядком, зміна цільового призначення земель, які перебувають власності громадян або юридичних осіб, громадяни , які бажають змінити цільове призначення земельної ділянки, що перебуває у них у власності, мають право звернутися з заявою до сільської, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держаної адміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами наседеного пункту.

Сільська, селищна, міська рада або районна державна адміністрація розглядає заяву і в разі згоди на зміну цільового призначення земельної ділянки дає дозвіл на підготовку проекту її відведення, складання проекту відведення земельної ділянки, якщо зміні цільового призначення підлягає її частина, або пере погодження проекту відведення земельної ділянки з відповідними органами виконавчої влади, якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки погоджується або пере погоджується з органами земельних ресурсів, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проекті матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної державної адміністрації для прийняття рішення.

В порушення вимог Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», якою мала керуватися Вишгородська районна державна адміністрація при прийнятті оспорюваного розпорядження, оскільки ОСОБА_3 проект відведення земельної ділянки взагалі не розроблявся та відповідно не був погоджений у встановленому порядку.

Таким чином, прийняття Вишгородською районною державною адміністрацією розпорядження № 1591 від 14.10.2009р. про зміну функціонального використання земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва суперечить нормам Земельного кодексу України, щодо раціональності використання та охорони земель, а саме: ст. 20 Земельного кодексу України та Постанови Кабінету міністрів України від 11.04.2002р. № 502 «Про затвердження порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб».

Державний акт про право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомочність видачі держаного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Відповідно до ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України, передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З огляду на викладене, суд вважає, що розпорядження Вишгородської районної адміністрації Київської області від 14.10.2009р. № 1591, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3, прийняте в порушення вимог діючого на момент винесення законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналізуючи норми ст. 388 ЦК України, суд приходить до висновку, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації пред'явлено позов про визнання недійсним договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила встановлені ст. 387, 388 ЦК України.

Право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Права власності дійсного власника не припиняється із втратою цього майна.

Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15) зазначив, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

У постанові від 2 березня 2016 року (справа № 6-3090цс15) Верховний Суд України виклав правовий висновок, згідно з яким за загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999р. № 586-XIV, місцеві державні адміністрації розробляють та забезпечують виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності, розпоряджатися землями держаної власності відповідно до закону.

Таким чином воля держави, як власника, може виражатися лише в тих діях органу держаної влади, які відповідають вимогам закону та інтересам держави.

Оскільки земельні ділянки, які перебували у держаній власності, вибули з власності держави на підставі незаконних рішень органу виконавчої влади тому видані державні акти про право власності на земельні ділянки видано з порушенням законодавства, а тому право власності у перших власників набуто на не законних підставах.

Крім того, виданий у подальшому ОСОБА_3 державний акт про право власності на земельну ділянку, на підставі розпорядження Вишгородської РДА, з порушенням вимог закону, а тому набуття нею права власності на земельну ділянку здійснено не на законних підставах.

Вибуття у приватну власність земельної ділянки з порушенням земельного законодавства порушує права та інтереси держави на розпорядження, володіння і користування спірною земельною ділянкою.

Прийняття Вишгородською районною державною адміністрацією розпорядження та виданням оспорюваних державних актів на право власності на земельну ділянку порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки, які не могли бути передані у власність, оскільки відносяться до земель резервного фонду, і в даному випадку надання таких земель у власність суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні.

З огляду на викладене, суд вважає, що земельні ділянки вибули з власності держави незаконно та без волі власника, а тому підлягають поверненню до державної власності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 5,17,25,118,125,126,188 Земельного кодексу України, п. 7 указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995р., ст.ст. 3,7,21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. ст. 16, 21, 203, 215, 328,346,388 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 256, 257, 258, 259, 293 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах Лебедівської сільської ради задовольнити у повному обсязі.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 07 липня 2008 року № 457 «Про передачу земельних ділянок у власність 3 громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської область».

Визнати незнаним та скасувати розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 14 жовтня 2009 року № 1591 «Про зміну функціонального використання земельних ділянок гр. ОСОБА_3 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт серія НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 5,9985 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення індивідуального садівництва.

Витребувати на користь Лебедівської сільської ради Вишгородського району з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,9985 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером НОМЕР_1 вартістю 1193513,75 грн., яка розташована в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Стягнути судовий збір в рівних частках з Вишгородської РДА Київської області та ОСОБА_3 у сумі по 10551,35 гривень на користь прокуратури Київської області.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ - І.Ю.КОТЛЯРОВА