Справа № 344/268/17
Провадження № 22-ц/779/1393/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Зірниця» до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна виконавча служба Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД ОСОБА_2», про відшкодування майнової шкоди за апеляційною скаргою ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Зірниця» арбітражного керуючого ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ПАТ «Зірниця» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено Державну виконавчу службу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області та ТОВ «ТД ОСОБА_2».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ліквідатор ПАТ «Зірниця» арбітражний керуючий ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Відмовляючи у задоволенні позову суд безпідставно вважав, що ОСОБА_1 не є особою, відповідальною за збереження спірного майна (транспортних засобів). При цьому не враховано, що згідно акту опису й арешту майна від 31 серпня 2011 року належні ПАТ «Зірниця» транспортні засоби в кількості 6 одиниць прийняті на відповідальне збереження саме ним. Відповідно його під розписку попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховання чи підміну описаного майна.

Разом з тим, на думку апелянта, посилання суду щодо прийняття автомобілів на зберігання Івано-Франківською філією ТОВ «ТД ОСОБА_2» ґрунтується на припущеннях та не підтверджене жодними доказами. Аналогічно відсутнє документальне підтвердження того, що приймаючи на зберігання транспортні засоби відповідач діяв як представник філії товариства і тільки для здійснення транспортування автомобілів на стоянку ТОВ «ТД ОСОБА_2». Як і докази подальшої передачі ОСОБА_1 спірних автомобілів на зберігання товариству.

З цих підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду ліквідатор ПАТ «Зірниця» арбітражний керуючий ОСОБА_3 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 та його представник доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представники третіх осіб - Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області та ТОВ «ТД ОСОБА_2» в судове засідання не зявилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Як правильно встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи на виконанні у підрозділі примусового виконання управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківської області перебувало зведене виконавче провадження щодо стягнення із ПАТ «Зірниця» на користь стягувачів заборгованості на загальну суму 5 495 287,51 грн.

В ході проведення виконавчих дій 31 серпня 2011 року державним виконавцем проведено опис майна, що належить боржнику та накладено арешт на таке майно: транспортні засоби Volkswagen LT31 д.н.з. НОМЕР_1; ГАЗ 2705 д.н.з. НОМЕР_2; ГАЗ 2705-222 д.н.з.НОМЕР_3; ГАЗ 2705-222 д.н.з. НОМЕР_4; ВАЗ 21070 д.н.з. НОМЕР_5; ГАЗ 3307д.н.з АТ 5023 АА. Зі змісту акту опису й арешту майна вбачається, що вказане майно прийняв на відповідальне збереження ОСОБА_1 (а.с.22-23).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ «Зірниця» покликалось на те, що в ході проведення ліквідаційної процедури встановлено відсутність нереалізованих транспортних засобів, зокрема, автомобілів НОМЕР_6, НОМЕР_7 та ГАЗ 3307 д.н.з. НОМЕР_8. Враховуючи, що ці автомобілі перебували на зберіганні у ОСОБА_1 товариство звернулось до нього з вимогою про їх повернення. Оскільки останній таку вимогу не виконав, ПАТ на підставі ст. ст.950, 951, 1166 ЦК України просило стягнути з нього майнову шкоду в розмірі 165 240,00 грн, що є грошовим еквівалентом втраченого майна.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Зірниця» суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог враховуючи, що ОСОБА_1 не є відповідальною за шкоду особою.

Такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону та відповідає встановленим обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з ним виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 цього Кодексу; письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства для забезпечення схоронності речі.

За змістом положень ч.1 ст. 948, ч.ч.1-2 ст.949 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання, а зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч.1 ст. 950 ЦК України). Згідно п.1 ч.1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) відшкодовуються зберігачем - у розмірі її вартості.

Як вбачається із матеріалів справи 14 січня 2011 році між Міністерством юстиції України в особі Міністра юстиції України ОСОБА_4 та спеціалізованою організацією ТОВ «ТД ОСОБА_2» в особі генерального директора ОСОБА_5 укладено генеральний договір №3 про реалізацію арештованого майна, на яке звернуто стягнення державними виконавцями при примусовому виконанні рішень. Відповідно до п.1.1 цього договору Мінюст України доручає, а організація особисто за місцем її реєстрації або через свої філії у відповідних адміністративно-територіальних одиницях за дорученнями організації, зобовязується приймати від органів державної виконавчої служби та реалізовувати арештоване майно, на яке звернуто стягнення державним виконавцями при примусовому виконанні рішень, шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах та на комісійних умовах, а також забезпечувати належне зберігання арештованого майна та його перевезення (а.с.56-62). Пунктом 3.4 договору передбачено обовязок організації забезпечувати належне зберігання майна в місцях продажу та безоплатне зберігання у разі зняття його з продажу до моменту повернення його органу ДВС. А у разі розірвання цього договору Міністерством юстиції України, у строк не пізніше десяти днів з моменту його розірвання, повернути майно, передене на реалізацію, органам державної виконавчої служби (п. 3.16).

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі цього договору належні ПАТ шість одиниць транспортних засобів були передані на зберігання Івано-Франківській філії ТОВ «ТД ОСОБА_2», в якій працював відповідач ОСОБА_1 Останній як представник товариства підписав акт опису та арешту майна від 31 серпня 2011 року.

Крім того, з матеріалів справи видно, що 23 серпня 2012 року між ВПВР Управління ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області та Івано-Франківською філією ТОВ «ТД ОСОБА_2» укладено договір №09-0092/12 про надання послуг по організації і проведенню аукціону з реалізації конфіскованого (арештованого) рухомого майна (а.с.79).

Згідно п.1.2 договору відділ передає спеціалізованій організації рухоме майно арештоване державним виконавцем, а спеціалізована організація надає послуги з організації і проведення аукціону з реалізації рухомого майна у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV, Порядком реалізації арештованого майна(затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року №42/5), Постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 року №985 «Про Затвердження Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби», іншими нормативно правовими актами України.

На аукціон передано, в тому числі транспортні засоби: ГАЗ 2705 д.н.з.НОМЕР_2, ГАЗ 2705-222 д.н.з.НОМЕР_4 та ГАЗ 3307 д.н.з. НОМЕР_8 (п.1.3), які реалізовано не було.

Зясовано, що у звязку з виключенням ТОВ «ТД ОСОБА_2» із переліку спеціалізованих організацій, з якими органи ДВС можуть заключати договори про реалізацію майна, генеральний договір розірвано в односторонньому порядку.

Листом від 21 січня 2013 року ДВС України повідомило ТОВ «ТД ОСОБА_2» про необхідність повернення відповідним органам державної виконавчої служби у двотижневий строк майна, яке знаходиться на реалізації у ТОВ та його філіях (а.с.52). Водночас, як підтверджується матеріалами справи Івано-Франківська філія ТОВ «ТД ОСОБА_2» неодноразово зверталась до ВПР ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області із заявами щодо відтраспортування автомобілів, належних ПАТ «Зірниця» з автостоянки по вул. Ребета, 10 в м.Івано-Франківську (а.с.53,54,55).

Також листом від 20.07.2015 року №04.1-19/3620 ВПВР УДВС ГУЮ в Івано-Франківській області арбітражного керуючого ОСОБА_3 повідомлено про відсутність у відділі на виконанні виконавчого провадження щодо стягнення коштів з ПАТ «Зірниця» та розяснено, що для отримання майна боржника - трьох спірних автомобілів, необхідно звернутися до зберігача цього майна - ТОВ «ТД ОСОБА_2» (а.с.12). В звязку із цим ліквідатор ПАТ «Зірниця» арбітражний керуючий ОСОБА_3 звертався до директора ТОВ «ТД ОСОБА_2» ОСОБА_6 із вимогою про повернення автомобілів НОМЕР_6, НОМЕР_7 та ГАЗ 3307 д.н.з. НОМЕР_8, які не виконані (а.с.13,14).

Встановлено, що згідно постанов старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ в Івано-Франківській області Пилипюка Я.В. від 06.11.2013 року виконавче провадження закінчено, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не був зберігачем спірного майна та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи місцевим судом зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Зірниця» арбітражного керуючого ОСОБА_3 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_7