Справа № 161/3370/17 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/1086/17 Категорія: 46 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 23 червня 2017 року,

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно з договором довічного утримання від 30 грудня 2005 року № 2222 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 лютого 2006 року № 9865395, реєстраційний номер 13317910, йому належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1

В даному будинку проживає лише він, однак зареєстровані ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою Гіркополонківської сільської ради Луцького району від 20 лютого 2017 року № 434. Вказані особи більше одного року без поважних причин у будинку не проживають, відсутні їх особисті речі та майно.

Враховуючи викладене, просив визнати відповідача ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 такими, що втратили право на проживання у спірному будинку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 червня 2017 року в задоволення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених правових норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже при доведеності факту не проживання без поважних причини особи більше одного року в будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі зазначеної статті.

Судом встановлено, що згідно з договором довічного утримання від 20 грудня 2005 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а. с. 5-6).

З довідки Гіркополонківської сільської ради Луцького району від 20 лютого 2017 року № 434 про склад сім'ї та зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб та землекористування вбачається, що у зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_1, його дочка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 (а. с. 7).

Вказані особи були зареєстровані за цією адресою у 2012 та 2014 роках відповідно як члени сім'ї власника зі згоди позивача. Крім відповідача та її малолітньої дочки, у спірному будинку також проживав без реєстрації чоловік ОСОБА_3

З показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 встановлено, що в процесі спільного проживання між сторонами у справі виникали сварки на фоні побутових проблем, що в кінцевому результаті змусило відповідача разом із сім'єю залишити спірне житлове приміщення.

Аналізуючи обставини справи та досліджені докази, суд дійшов висновку про те, що відповідач залишила спірне житло у зв'язку з нестерпними умовами для проживання у ньому, які створив позивач.

Отже відсутність ОСОБА_3 та її малолітньої дитини у належному позивачу будинку понад один рік було обумовлено поважними причинами, а тому вони не можуть бути визнані такими, що втратили право користування цим житлом на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є дочкою позивача, а малолітня ОСОБА_4 - онукою.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач більше року не проживає у спірному житловому будинку, однак не вказав причин залишення дочкою і онукою цього житла та про наявність у відповідача іншого житла.

Що стосується посилання позивача на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки наявній у справі довідці від 22 липня 2016 року № 1413 за підписом голови Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області Симонович Н.В. (а. с. 34), то із вказаної довідки вбачається, з яких саме причин ОСОБА_3 не проживає в будинку батька. Ці причини полягають в тому, що відповідач змушена була залишити батьківський будинок на вимогу батька ОСОБА_1, який практично силою вигнав її з будинку. Після залишення будинку ОСОБА_3 знімає квартиру в місті Луцьку і проживає там зі своїм чоловіком та дочкою, вагітна вдруге.

Викладені у довідці обставини Симонович Н.В. підтвердила в судовому засіданні апеляційного суду, будучи допитаною як свідок. При цьому вона пояснила, що ОСОБА_3 виселилася з будинку не з власної волі, а у зв'язку нестерпними умовами для проживання у ньому її самої та її сім'ї, які створив позивач шляхом постійного психологічного тиску та погроз. Вказаний свідок була присутня під час сварки між сторонами, в ході якої позивач виганяв дочку з чоловіком з будинку. Крім того, про викладені нею обставини їй відомо зі слів інших членів родини сторін та мешканців села.

Наведені обставини переконливо свідчать про наявність поважних причин не проживання відповідача більше одного року у спірному будинку. Тому немає передбачених ст. 405 ЦК України підстав для визнання її такою, що втратила право на користування цим житлом.

Клопотання позивача про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 апеляційним судом відхилено, оскільки обставини, які, за словами ОСОБА_1, можуть підтвердити ці свідки, а саме - не проживання у спірному будинку відповідача протягом певного часу, ОСОБА_3 визнаються, а тому не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Як пояснив ОСОБА_1, причини не проживання в будинку відповідача вказаним свідкам не відомі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 23 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді