Справа № 344/5104/14-ц
Провадження № 2/344/1455/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування №3322 від 26.07.2013 року, посилаючись на те, що 25.05.1968 року між нею та ОСОБА_3 ОСОБА_4 ЗАГС Городенківського району Івано-Франківської області зареєстровано шлюб, під час якого 24.11.1998 року нею та ОСОБА_5 придбано квартиру АДРЕСА_1 А в м.Івано-Франківську, яка була зареєстрована на ОСОБА_5, однак є їх спільною сумісною власністю. Її чоловік ОСОБА_5 28.10.2013 року помер, у звязку з чим вона та їхня донька ОСОБА_1 в листопаді 2013 року звернулись до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини. Одночасно вони намагались потрапити у вищевказану квартиру, однак відповідач ОСОБА_2, який там проживав, чинив їм перешкоди, внаслідок чого вони звернулись 08.11.2013 року до Івано-Франківського МВ УМВС та отримали 20.11.2013 року відповідь Г-293, відповідно до якої квартира АДРЕСА_2 А в м.Івано-Франківську належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування №3322 від 26.07.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Письмової нотаріально посвідченої згоди на укладення вказаного договору дарування вона не надавала, враховуючи те, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, вважає договір дарування квартири недійсним, а тому просить суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 А в м.Івано-Франківську, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований за №3322.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.03.2015 року, у звязку із смертю позивачки ОСОБА_3, залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування в якості позивача-правонаступника ОСОБА_1 (а.с.146 том 1).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві. Просили позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечили, мотивуючи тим, що вказана квартира придбана ОСОБА_5 у 1998 році була його особистою приватною власністю. Про те, що у брата відповідача - ОСОБА_5 в с.Копачинці Городенківського району була дружина, з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі та донька, відповідач заперечує. ОСОБА_5 ніколи не їздив в с.Копачинці, після приїзду з Сибіру жив у відповідача. В Росії у ОСОБА_5 було багато жінок. Вказаний договір дарування квартири є дійсним, оскільки відповідно до п.13 зазначеного договору сторонам розяснено зміст ст.57 СК України, зазначена квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_5, оскільки, він на момент набуття права власності на квартиру в шлюбі не перебував та не проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу, а тому він вправі був подарувати її брату відповідачу ОСОБА_2 Просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_9 під час розгляду справи по суті суду повідомив, що покійні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були батьками його дружини, в 1987 році зробили їм весілля, де були разом. Дружина навчалася в Камянець-Подільському, а ОСОБА_9 - працював. В 1990 році коли у них народився син покійний тесть ОСОБА_10 приїздив до них в гості і до ОСОБА_11 в село. В 1994 році, коли були проблеми з робою свідок разом із тестем ОСОБА_10 поїхав на роботу в Сургут, де в 1995-1996 роках жили разом в картирі тестя, яку він отримав в Сургуті, складали гроші на квартиру, яку батько мав намір купити своїй доньці ОСОБА_1. Щоразу коли покійний ОСОБА_10 приїздив на Україну, то приїздив до дружини у с.Копачинці та до родичів в Камянець-Подільський. Проте, чи в покійного ОСОБА_10 була ще одна сімя не знає. В 1998 році тесть придбав однокімнатну квартиру в м.Івано-Франківську, в якій свідок бував в гостях з сімєю. ОСОБА_3 проживала в с.Копачинці, бо доглядала стареньку, хвору матір та коли хотіла тоді приїздила до ОСОБА_10. ОСОБА_12 говорив, що в квартирі в м.Івано-Франківську є частка грошей ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_13 під час розгляду справи по суті суду повідомив, що він є племінником відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_5, проживає в с.Копачинці. Стверджує, що покійний ОСОБА_5 регулярно приїздив до своєї дружини ОСОБА_3 в с.Копачинці, де разом проживали та вели спільне господарство.

Аналогічні пояснення дали свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які були сусідами ОСОБА_3 в с.Копачинці.

Свідок ОСОБА_16 під час розгляду справи по суті суду повідомив, що він продав ОСОБА_5 в 1998 році квартиру АДРЕСА_1 А в м.Івано-Франківську. Оглядати квартиру ОСОБА_5 приходив разом із ОСОБА_3, було зрозуміло що це подружжя.

Свідок ОСОБА_17 під час розгляду справи по суті суду повідомила, що вона є онукою ОСОБА_3 та ОСОБА_5, її дідусь та бабуся підтримували шлюбні відносини, вели спільне господарство, а також разом вирішили придбати квартиру, для того щоб в майбутньому подарувати своїй доньці, а її мамі ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_18 під час розгляду справи по суті суду повідомила, що є дружиною відповідача. Одружились в 1984 році. Із родини чоловіка знає покійного ОСОБА_5 і ще декілька родичів в с.Копачинці, батьків чоловіка не знає. До брата чоловіка їздили в село два рази. Він працював в Росії з 70-х років. На Україну приїжджав рідко, оскільки, мав там іншу сімю. В 1998 році повідомив, що хоче купити квартиру в м.Івано-Франківську та привіз 25000 доларів США. Її чоловік разом із малолітнім сином та ОСОБА_5 знайшли йому квартиру. Приїхав в 2000 році, знайшов собі жінку з Івано-Франківська, яка проживала в тій квартирі, спільних дітей у них не було. Стверджує, що ОСОБА_5 повідомляв, що рідні не хочуть його знати, не хотів спілкуватись із ними. ОСОБА_12 хворів на цукровий діабет, тому вона з чоловіком його доглядали. Ні діти, ні онуки не приїздили, не допомагали. У липні 2013 році ОСОБА_12 запропонував поїхати до нотаріуса щоб оформити квартиру на її чоловіка. Договір дарування оформляв ОСОБА_12 з чоловіком. Похоронами покійного ОСОБА_5 займалась ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_19, ОСОБА_20 під час розгляду справи по суті суду повідомили, що вони були сусідами ОСОБА_5 з 2000 року. До ОСОБА_5 приходив його брат ОСОБА_2. Богдан проживав із жінкою. Розказував, що назбирав 25000 доларів США, щоб купити квартиру. В 1998 році після того, як купив квартиру з жінкою ОСОБА_1 поїхав у Росію та в 2000 році повернулись. Згодом та жінка померла. Проте, що ОСОБА_5 має дружину чи дітей їм не відомо. Допомагати по господарству, прибирати приходила дружина його брата ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_21 під час розгляду справи по суті суду повідомила, що є донькою відповідача та племінницею покійного ОСОБА_5. Стверджує, що стрий ОСОБА_5 у 1998 році приїхав з Сургуту, пів року проживав у них, гроші які привіз з собою тримав у дивані. Батько ОСОБА_22 разом із братом та стриєм знайшли йому квартиру. Квартиру він купив сам, без іншої сторонньої допомоги, ні жінки, ні доньки з ним не було. З 2000 року він проживав на Україні, ніхто до нього, крім брата Петра з Копачинців та ще одного брата з Сургута Славіка, не приїжджав. З 2003 року по 2007 рік проживав разом із жінкою ОСОБА_1, одружені офіційно вони не були. Часто зустрічались сімями. Після смерті ОСОБА_23 він проживав сам. За весь період його життя на Україні ніхто ним не опікувався. Після погіршення його здоровя опікувалися стриєм мама з татом, возили його на обстеження в лікарню. Повідомила, що із розмов рідних вона знала, що у стрия є донька, яку вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_24 під час розгляду справи по суті суду повідомив, що є сином відповідача та племінником померлого ОСОБА_5 Вони разом шукали спірну квартиру для дядька. Стверджує, що дядько самостійно заробив гроші в сумі 25 000,00 дол. США на купівлю квартири, оскільки, працював в Сургуті.

Беручи до уваги пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно копії свідоцтва про одруження №095024 від 25.05.1968 року та копії ОСОБА_24 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №7 від 31.03.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 25.05.1968 року зареєстрували шлюб в ОСОБА_4 с/ЗАГС Городенківського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №10 (а.с. 6, 247 том 1).

Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження Серії І-НМ №269522 від 16.09.2014 року 23.02.1969 року від даного шлюбу у подружжя народилась ОСОБА_25, про що складено відповідний актовий запис за №13. В графі батько зазначено Струк Богдан Андрійович (а.с. 117 том 1).

24.11.1998 року між ОСОБА_26, ОСОБА_16, що діяли від свого імені та від імені ОСОБА_27, ОСОБА_28 (Продавець) та ОСОБА_5, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, який, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_29, зареєстрований в реєстрі за №Д1673. Предметом вказаного договору була квартира під номером 40, що знаходиться в будинку номер 208 а, що розташований по вул.Вовчинецькій в м.Івано-Франківську (а.с. 69 том 1).

Таким чином, вказаним договором спростовується твердження відповідача та його представника, що покійний ОСОБА_5 ніколи не проживав у с.Копачинці, оскільки, саме таку адресу свого місця проживання зазначив ОСОБА_5 Даний факт під час розгляду справи підтвердили свідки ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_17

Крім цього, згідно довідки виконавчого комітету ОСОБА_4 сільської ради Городенківського району №405 від 17.08.2015 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав в с.Копачинці в господарстві ОСОБА_30 з 1968 року. Згідно погосподарських книг за 1967-1969р.р., госп.№418, 1971-1973р.р., госп.№421,1974-1976 р.р., госп.№424, 1977-1979р.р. Госп.№418 склад сімї був наступний: ОСОБА_30, ІНФОРМАЦІЯ_3 - голова господарства; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 - чоловік; ОСОБА_25, ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка (а.с. 246 том 1).

Відповідно до довідки виконавчого комітету ОСОБА_4 сільської ради Городенківського району №313 від 10.06.2014 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 28.10.2013 року, похований в с.Копачинці Городенківського району Івано-Франківської області. Похоронами займалась його дружина ОСОБА_3 (а.с. 88 том 1).

З вищенаведених доказів та показів свідків судом встановлено, що з 1968 року та по час смерті 2013 року ОСОБА_5 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_5.

Щодо посилання представника відповідача на рішення Народного суду Городенківського району Івано-Франківської області від 15.10.1971 року, згідно якого ОСОБА_5 21.06.1971 року нарсудом був оголошений в розшук, по якому встановлено місце проживання відповідача в Тюменськой області (а.с. 42 том 1), то суд вказане рішення до уваги не бере, оскільки, в період з 1971 року(дата винесення рішення) по 1998 рік(час купівлі квартири) пройшло 27 років. Крім цього, свідок ОСОБА_9. дав суду покази, що ще в 1987 році покійний ОСОБА_5 разом із своєю дружиною ОСОБА_3 зробили йому і своїй доньці ОСОБА_1 весілля, на якому були разом.

Крім цього, заперечення відповідача ОСОБА_2, що у його брата - ОСОБА_5 в с.Копачинці Городенківського району була дружина, з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі, та донька, то вони спростовуються також і поясненнями його дружини ОСОБА_18, яка повідомила, що ні діти, ні онуки не приїздили, не допомагали, тим самим визнавши, що у покійного ОСОБА_5 була донька та онуки; а також поясненнями його доньки ОСОБА_21, яка повідомила, що із розмов рідних вона знала, що у стрия є донька, яку вона ніколи не бачила.

Як вбачається із копії договору дарування квартири від 26.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №3322, ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру №40 в будинку №208 А, що знаходиться по вул.Вовчинецькій м.Івано-Франківську. Дарувальник довів до відома Обдаровуваного, а Обдаровуваний прийняв до уваги той факт, що вищевказана квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки він на момент набуття права власності на квартиру в шлюбі не перебував та не проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу. Зміст ст.57 Сімейного кодексу України сторонам розяснено (а.с. 68 том 1).

Згідно копії заяви ОСОБА_5, поданої приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_5 стверджує, що квартира АДРЕСА_3 є його особистою приватною власністю, оскільки, на момент набуття права власності на неї він ні з ким в шлюбі не перебував та не проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу (а.с. 183 том 1).

Відповідно до п.п.4.2.-4.7. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом від 22.02.2012 №296/5 (дійсного на час посвідчення договору дарування квартири від 26.07.2013 року) при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину.

При посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності.

На підтвердження того факту, що майно набуто одним із подружжя під час окремого проживання з другим з подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, подається копія рішення суду, що набрало законної сили, про визнання особистою приватною власністю одного з подружжя майна, що є предметом цього договору.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Однак, як було встановлено в судовому засіданні, покійний ОСОБА_5 до суду із відповідним позовом про визнання квартири АДРЕСА_3 його особистою приватною власністю не звертався, рішення суду з цього приводу не виносилось.

Таким чином, посилання ОСОБА_5 в заяві поданої приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про те, що квартира АДРЕСА_3 є його особистою приватною власністю не відповідає дійсності.

Крім того, твердження ОСОБА_5 про те, що він на момент набуття права власності на спірну квартиру не перебував у зареєстрованому шлюбі також є безпідставним, оскільки, відповідно до копії свідоцтва про одруження №095024 від 25.05.1968 року та копії ОСОБА_9 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №7 від 31.03.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 25.05.1968 року зареєстрували шлюб в ОСОБА_4 с/ЗАГС Городенківського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний запис за №10 (а.с. 6, 247 том 1). Вказаний шлюб до смерті подружжя не був, ні розірваний, ні визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей.

Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі продажу квартири від 24.11.1998 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, доказів про розірвання якого суду не представлено, як і не представлено належних, обєктивних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 А була особистою приватною власністю ОСОБА_5, нотаріально посвідченої згоди на укладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_3 не надавала, а тому зміст даного правочину суперечить вимогам ст.369 ЦК України, виходячи з положень, передбачених статтею 203 Цивільного кодексу України, є всі підстави для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 А в м.Івано-Франківську від 26.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №3322, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 недійсним.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 15, 203, 215 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири №40 в будинку №208А, що по вул. Вовчинецькій в м.Івано-Франківську, укладеного 26.07.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого за №3322 - задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири №40 в будинку №208А, що по вул. Вовчинецькій в м.Івано-Франківську, укладений 26.07.2013 року між ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №3322.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Пастернак І.А.