АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Пікуль А.А.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним,

Справа № 757/10715/17-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/8518/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у лютому 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним шлюбного договору, укладеного 17 грудня 2013р. з відповідачем.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 22 квітня 1994р. уклав з відповідачем шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільської районної державної адміністрації м. Києва, а у 1996р. усиновив дитину відповідача від попереднього шлюбу ОСОБА_7, 1989 року народження.

У вересні 2013р. у той час, як він перебував за межами України, відповідач звернулася до нього з проханням укласти шлюбний договір, і перемови з цього питання тривали два місяці. За попередньою усною домовленістю, після підготовки проекту шлюбного договору, текст договору та письмові пояснення нотаріуса про правові наслідки цього договору, мали бути надані йому для вивчення та узгодження.

Позивач посилався на те, що відповідач запропонувала підготовити проект шлюбного договору та укласти його від його імені за допомогою представника ОСОБА_8 На початку листопада 2013р. відповідач надіслала підготовлений юристами текст довіреності, за яким він уповноважував ОСОБА_8 укласти та підписати від його імені шлюбний договір, яку він надав 29 листопада 2013р., а відповідач його запевнила мене, що довіреність надана на всяк випадок для підготовки шлюбного договору та інше, а сам договір буде підписано після його повернення до України. І після надання цієї довіреності відповідачкою питання про укладення шлюбного договору більше не піднімалося.

Позивач стверджував, що на початку червня 2016р. випадково дізнався, що 17 грудня 2013р. був укладений шлюбний договір між ним та відповідачем, при цьому від його імені договір був підписаний ОСОБА_8

Позивач вважав, що шлюбний договір є недійсним, так як укладений через представників, що суперечить положенням ст.. 92 СК України та ч. 2 ст. 238 ЦК України. Крім того, проекту шлюбного договору, пояснень нотаріуса щодо прав та обов'язків, які виникають за цим договором, оригінального примірника шлюбного договору він не отримував, проект та сам шлюбний договір не підписував, укладений шлюбний договір не

- 2 -

враховує майнові та житлові права їх неповнолітньої дитини, не містить обов'язки, права та обсяги коштів по утриманню одного із подружжя іншим під час шлюбу та в разі його розірвання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та не погоджується з висновком суду про закінчення строку позовної давності, оскільки вважає, що єдиним належним доказом про початок перебігу строку позовної давності є дата отримання позивачем дублікату шлюбного договору 29 грудня 2016р., а наявність довіреності на вчинення правочину не є підставою вважати, що за наданою довіреністю вже відбулося укладення договору і з дня надання довіреності почався перебіг позовної давності, а відтак позивач нічого не знав про укладення від його імені шлюбного договору 17 грудня 2013р., не був при цьому присутній, і ніхто йому про це не повідомляв.

Також представник позивача стверджує, що відповідно до ст. 20 СК України до даних правовідносин позовна давність не застосовується.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, так як укладання шлюбного договору не подружжям, а їх представниками, не є підставою для визнання шлюбного договору недійсним.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, які підтримали свої апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 22 квітня 1994р. у м. Києві.

17 грудня 2013р. між ОСОБА_3, інтереси якої представляла ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої акредитованим нотаріусом штату Каліфорнія, графства Лос-Анджелес Даніелом Лерманом 29 листопада 2013р., та ОСОБА_1, інтереси якого представляв ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої акредитованим нотаріусом штату Каліфорнія, графства Лос-Анджелес Даніелом Лерманом 29 листопада 2013р., укладений шлюбний договір, яким регулюються майнові відносини між подружжям та визначаються майнові права та обов'язки подружжя. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбний договір укладений особами без необхідного обсягу цивільної дієздатності, так як дружина або чоловік не можуть передавати свої права і обов'язки за договором третім особам. При цьому, суд першої інстанції застосував позовну давність, про застосування якої було заявлено представником відповідача під час судового розгляду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною 2 статті ст. 7 СК України визначена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного

- 3 -

права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже, принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Згідно ч. 1 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки.

Статтею 103 СК України визначено, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу частини другої статті 97 СК України та частини п'ятої статті 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його особистою приватною власністю кожного з них.

З матеріалів справи вбачається, що зміст спірного шлюбного договору відповідає вимогам статті 203 ЦК України та статті 93 СК України і не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено в формі, встановленій законом, та спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вказані обставини підтверджуються текстом довіреності, яку видав позивач на ім'я ОСОБА_8, яка посвідчена акредитованим нотаріусом штату Каліфорнія, графства Лос-Анджелес Даніелом Лерманом 29 листопада 2013р., в якій позивач зазначив умови шлюбного договору, який висловив бажання укласти з ОСОБА_3, а текст укладеного шлюбного договору повністю відповідає умовам, які були визначені позивачем у вищезазначеній довіреності.

Під час судового розгляду позивач не заявляв про недійсність вказаної довіреності або про те, що викладені в ній умови шлюбного договору, не відповідали його волі.

Доводи позивача про те, що відповідно до ч. 1 ст. 92 СК України та ч. 2 ст. 238 ЦК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям, а тому не може бути укладений представниками подружжя, на думку колегії суддів, є необґрунтованим.

Вказана норма матеріального права визначає осіб, які мають право на укладення шлюбного договору і свідчить про те, що шлюбний договір не може бути укладено, наприклад, особами, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Однак, вказана норма не містить заборони на укладення шлюбного договору подружжям через своїх представників, яким видані певні повноваження.

Згідно ч. 2 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він

- 4 -

представляє.

Аналіз таких правочинів, наприклад договір довічного утримання, дає підстави для висновку, що представник не може вчиняти правочини, умови яких передбачають покладення на його сторону певних обов'язків, або зобов'язання особистого, немайнового характеру.

Разом з цим, спірним шлюбним договором сторони тільки визначилиправовий режим майна, набутого ними за час шлюбу, що відповідало волі позивача і не покладало на нього виконання певних обов'язків, які повинні здійснюватися виключно ним. Також шлюбним договором сторони не передавали свої права та обов'язки третім особам, як зазначено у рішенні суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що спірний шлюбний договір укладений особами без необхідного обсягу цивільної дієздатності та з порушенням вимог ч. 2 ст. 238 ЦК України, є помилковим.

Однак, колегія суддів вважає правомірним посилання представника позивача у апеляційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права в частині позовної давності.

У частині першій статті 20 СК України визначено вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку не віднесено правовідносини, які виникають з укладення шлюбного договору та вимоги про визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017р. у справі 6-617цс17 зазначено, що законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України.

За таких обставин, правові підстави для застосування позовної давності до правовідносин, які виникли з приводу укладення шлюбного договору та до вимог про визнання шлюбного договору недійсним, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно були застосовані норми матеріального права при вирішенні даного спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку із безпідставність позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: