Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 313/978/16Головуючий у 1-й інстанції Сметаніна А.В.
Пр. № 22-ц/778/2562/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Веселівське районне водопровідно-каналізаційне господарство «Райводоканал» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Веселівського районного суду Запорізької області із вищезазначеним позовом, якій у подальшому уточнила (а.с. 125-127) та в якому просила:

- визнати протиправним і нечинним з моменту прийняття розпорядження директора Комунального підприємства «Веселівське районне водопровідно-каналізаційне господарство «Райводоканал» (надалі - КП «ВРВКГ «Райводоканал») Кравцова А.С. № 56-к від 30.06.2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади оператора комп'ютерного набору;

- поновити її на посаді оператора комп'ютерного набору;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.07.2016 року по день поновлення на роботі.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 17.11.2014 року по 30.06.2016 року працювала на посаді оператора комп'ютерного набору на 0,5 ставки в КП «ВРВКГ «Райводоканал». 30.06.2016 року наказом № 56-к від вона була звільнена з підприємства за скороченням штату працівників. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки її звільнення відбулось без надання згоди на її звільнення. Також їй не було запропоновано іншу вакантну посаду на підприємстві. Крім того, на підприємство була прийнята на роботу ОСОБА_5 за строковим трудовим договором, яка з квітня 2016 року по теперішній час, працює менеджером із збуту, але виконує ті ж самі обов'язки, які виконувала вона до звільнення. Тобто на підприємстві фактично змін в організації виробництва не було. Наказом № 42 від 26.04.2016 року КП «ВРВКГ «Райводоканал» внесло зміни до штатного розпису про те, що у зв'язку з прийняттям на роботу менеджера із збуту, на підприємстві відпала необхідність 0,5 ставки посади оператора комп'ютерного набору. Однак, ОСОБА_5 виконує ті ж самі обов'язки, які виконувала вона. Такі дії адміністрації підприємства говорять про упереджене ставлення до неї з боку керівництва.

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області (а.с. 9) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області (а.с. 63) дану справу в порядку ст. ст. 25 ч. 3, 116 ч. 1 п.3, ч.2 ЦПК України передано до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, оскільки після задоволення відводів (самовідводів) неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи (а.с.42, 45, 49, 51, 54-55, 57, 59-60, 63).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року (а.с.190-197) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 224-226) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позов задовольнити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с.238) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.240).

У судове засідання 07 вересня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 244, 246) представник відповідача КП «ВРВКГ «Райводоканал» не з'явився, відповідач про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання представника відповідача КП «ВРВКГ «Райводоканал» та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю позивача ОСОБА_2 та представника останньої за довіреністю (а.с.72) ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та представника останньої - ОСОБА_3, які у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначали, що наданий позивачем до апеляційної скарги у цій справі підтверджує не вищу освіту позивача, а проходження останньою спеціалізованого курсу з бухгалтерії, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 40, 42, 43, 49-2, 232, 233, 252 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та виходив із того, що процедура звільнення ОСОБА_2 з посади оператора комп'ютерного набору на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України була проведена відповідачем на підставі вимог діючого законодавства про працю, а тому, відсутні законні підстави для поновлення ОСОБА_2 на посаді оператора комп'ютерного набору та стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що з метою поліпшення організації роботи відділу реалізації КП «ВРВКГ «Райводоканал», економії коштів підприємства, директором підприємства ОСОБА_6 було прийнято рішення про скорочення посади оператора комп'ютерного набору 0,5 ставки якої займала ОСОБА_2 (а.с.102).

Згідно із штатним розписом КП «ВРВКГ «Райводоканал» станом на 24.05.2016 року, у штаті наявна посада оператора комп'ютерного набору (а.с.107), а згідно зі штатним розписом КП «ВРВКГ «Райводоканал» станом на 01.07.2016 року, у штаті посада оператора комп'ютерного набору не передбачена (а.с.108).

Крім того, аналізуючи копії штатних розписів КП «ВРВКГ «Райводоканал» станом на 24.05.2016 року та на 01.07.2016 року вбачається, що на підприємстві була скорочена не лише посада оператора комп'ютерного набору, а й інші посади (секретар директора, інженер по охороні праці, бухгалтер та інш.).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що після звільнення ОСОБА_2 з посади оператора комп'ютерного набору, обов'язки оператора комп'ютерного набору були розподілені між іншими працівниками відділу збуту.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив покази свідка ОСОБА_7 в частині того, що після звільнення ОСОБА_2 до КП «ВРВКГ «Райводоканал» була прийнята ОСОБА_5, яка виконує обов'язки оператора комп'ютерного набору, оскільки по-перше, ні наказу про прийняття ОСОБА_5 на посаду оператора комп'ютерного набору, ні її посадової інструкції свідок не бачила, той факт, що ОСОБА_7, як контролер, передає показання лічильників абонентів саме ОСОБА_5 не свідчить про факт внесення цих даних до комп'ютерної програми саме ОСОБА_5, та обставина, що ОСОБА_5 фактично займає місце та працює на тому самому комп'ютері що і ОСОБА_2 до звільнення, не свідчить про виконання нею посадових обов'язків оператора комп'ютерного набору.

Крім того, як було встановлено судом першої інстанції із належних, допустимих доказів у цій справі, ОСОБА_7 працює контролером, збирає показання лічильників абонентів, а отже весь робочий час знаходиться на дільниці поза межами підприємства, а тому вона не може знати про те, хто у відділі реалізації вносить дані лічильників до комп'ютерної програми. Рішення про це приймає начальник відділу збуту.

З наданих копій штатних розписів підприємства вбачається, що на момент прийняття рішення про скорочення посади ОСОБА_8 ОСОБА_5 займала посаду бухгалтера (а.с.107).

Згідно копії цивільно-правової угоди №16 від 01 червня 2016 року ОСОБА_5 займає посаду спеціаліста відділу збуту КП ВРВКГ «Райводоканал» на строк з 01 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року (а.с.145).

Аналізуючи посадові інструкції оператора комп'ютерного набору ОСОБА_2 (а.с.95-96) та спеціаліста КП «ВРВКГ «Райводоканал» ОСОБА_5 (а.с.145), остання має зовсім інші посадові обов'язки ніж оператор комп'ютерного набору, зокрема підготовлювати договори на постачання питної води споживачам, ввести облік укладених договорів, формувати платіжні документи на сплату послуг населенням, вести облік, брати участь у формуванні звітів та висновків загальних обсягів постачання питної води населенню, надавати інформацію, довідки на субсидії тощо на звернення споживачів, приймати участь у розробленні змін до тарифів вартості питної води та стоків, виконувати операції з базою даних (ввід даних, обробка, накопичування тощо.).

Крім того, у суді першої інстанції директор КП «ВРВКГ «Райводоканал» пояснив, що на час розгляду цієї справи судом першої інстанції ОСОБА_5 також звільнена, на підприємстві більше не працює.

Таким чином, доводи позивача та її представника в частині відсутності змін в організації виробництва та праці підприємства та фіктивному скороченні штату працівників, свого підтвердження не знайшли, працівник ОСОБА_5 ніколи не займала посаду оператора комп'ютерного набору, обов'язки оператора комп'ютерного набору не виконувала, після звільнення ОСОБА_2 її посадові обов'язки були розподілена між іншими працівниками відділу збуту.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників.

Згідно із ч.ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

26.04.2016 року директором КП «ВРВКГ «Райводоканал» було видано наказ № 42 про внесення змін до штатного розпису (а.с. 102), відповідно до якого внесено зміни до штатного розпису, а саме з 30.06.2016 року виведено зі штатного розпису 0,5 ставки оператора комп'ютерного набору.

Згідно із особистим підписом ОСОБА_2 на цьому наказі, з вказаним наказом вона ознайомлена 28.04.2016 року (а.с.102).

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач була попереджена про наступне вивільнення, відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України, у строк більше, ніж два місяці.

Крім того, власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як було встановлено у суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 має середню освіту, на момент прийняття рішення про скорочення посади оператора комп'ютерного набору у відділу реалізації КП «ВРВКГ «Райводоканал», в якому працювала позивач, залишались посади менеджера зі збуту та спеціаліста.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, посада менеджера зі збуту передбачає наявність вищої освіти.

ОСОБА_9, який займав посаду менеджера зі збуту мав вищу освіту, досвід роботи на керівній посаді, працював керівником банку, посада спеціаліста відділу реалізації також потребує більшої освіти, ніж середня, більшої кваліфікації та більшого досвіду. Перевести ОСОБА_2, яка мала лише середню освіту, на більш кваліфіковану та відповідальну посаду менеджера зі збуту або спеціаліста директор КП «ВРВКГ «Райводоканал» не міг.

Інших вакансій, які б могла зайняти ОСОБА_2, відповідно до її освіти, кваліфікації, досвіду не було.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на час прийняття рішення про скорочення посади оператора комп'ютерного набору, ОСОБА_2 ще займала посаду комірника - 0,5 ставки, а тому, навіть після скорочення посади оператора комп'ютерного набору, остання залишалась працювати на підприємстві на посаді комірника (а.с.6).

Таким чином, на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, судом першої інстанції було правильно встановлено, що інших вакантних посад на підприємстві, які б могла зайняти ОСОБА_2, з урахуванням її освіти (мала середню освіту), кваліфікації, досвіду не було, при звільненні ОСОБА_2 з посади оператора комп'ютерного набору, вона залишалась працювати на підприємстві на посаді комірника - 0,5 ставки, а тому в даному випадку директором КП «ВРВКГ «Райводоканал» при прийнятті рішення про скорочення посади оператора комп'ютерного набору конституційне право ОСОБА_2 на працю жодним чином порушено не було, як і не було допущено порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що ОСОБА_2 за власним бажанням 31.05.2016 року написала заяву про звільнення з посади комірника (а.с.6, 112).

Наказом № 42-к від 31.05.2016 року (а.с.111) ОСОБА_2 була звільнена з посади комірника на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін.

При цьому, позивач у суді першої інстанції зазначала, що директор ОСОБА_6 змусив її написати заяву про звільнення з посади комірника, оскільки в іншому випадку погрожував звільнити за статтею.

Директор ОСОБА_6 у суді першої інстанції наполягав, що на підприємстві після інвентаризації була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей на суму 18000 грн., ОСОБА_2, як комірник, несла повну матеріальну відповідальність за зберігання товарно-матеріальних цінностей. Після інвентаризації, ОСОБА_8 прийшла до нього в кабінет, плакала, питала, що їй робити. Він її пожалів, знизив суму збитків до 3000 грн., вона все погасила. ОСОБА_2 добровільно писала заяву про звільнення з посади комірника, він їй не погрожував, тиску не вчинював.

Під час розгляду справи ОСОБА_10 жодних доказів на підтвердження примушування директором підприємства щодо звільнення з посади комірника надано не було.

В суді першої інстанції позивач зазначила, що ні до суду, ні до органів поліції, ні до органів прокуратури з цього приводу вона не зверталась.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивача та її представника в частині порушення КП «ВРВКГ «Райводоканал» вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача свого підтвердження у цій справі не знайшли.

Згідно із актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування КП «ВРВКГ «Райводоканал» № 08 15 0010 0541, яка проводилась на підприємстві з 22.07.2016 року по 25.07.2016 року (а.с. 14-20), встановлено, що КП «ВРВКГ «Райводоканал», відповідно до ст. 64 ГКУ було прийнято рішення при виведення із штатного розкладу посади оператора комп'ютерного набору. 28.04.2016 року ОСОБА_2 було ознайомлено з наказом про скорочення штату від 26.04.2016 р. №42. Відповідно до наказу від 30.06.2016 року №56-к її звільнили за п.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір розірвано у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Порушення ст. 49-2 КЗпП України щодо порядку вивільнення відсутнє. Розрахунок при звільненні проведений в день звільнення 30.06.2016 року з дотриманням вимог чинного законодавства. Документальне підтвердження прийняття на роботу двох операторів комп'ютерного набору відсутнє. Відповідно до наданого для перевірки штатного розпису від 01.07.2016 року посада оператора комп'ютерного набору відсутня. Документи (накази, розпорядження, заяви), які б підтверджували прийняття на зазначену посаду працівників не встановлено. Обов'язки оператора комп'ютерного набору покладено на менеджера зі збуту (а.с.14-20).

Крім того, також спростовуються доводи позивача та її представника в частині порушення КП «ВРВКГ «Райводоканал вимог ч.1 ст. 43 та ч.ч. 1,3 ст. 252 КЗпП України при звільненні позивача.

Так, дійсно, згідно із ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Також, п. 10 ч.1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації: дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Крім цього, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Згідно із копією протоколу № 7 від 10.08.2011 року ОСОБА_2 було прийнято до членів профспілки КП ВРВКГ «Райводоканал» (а.с.148).

Відповідно до копії протоколу № 14 від 02.12.2014 року ОСОБА_2 було обрано членом профкому КП «ВРВКГ «Райводоканал» (а.с.149).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що дійсно звільнення позивача з посади оператора комп'ютерного набору відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації КП «ВРВКГ «Райводоканал», членом якого була ОСОБА_8, та без згоди вищого виборного органу цієї професійної спілки.

В суді першої інстанції директор КП «ВРВКГ «Райводоканал» ОСОБА_6 пояснив, що він дійсно не звертався до первинної організації профспілки та до вищого виборного органу цієї професійної спілки за відповідною згодою, в зв'язку з тим, що на підприємстві даних про обрання ОСОБА_2 до профспілки КП «ВРВКГ «Райводоканал» та до членів вказаної організації не було.

Відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 р., встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

Таким чином, вищевказані вимоги встановлюють, що, навіть, якщо згода профкому на звільнення працівника до звільнення працівника не запитувалась, то вона може бути одержана пізніше.

Встановлено, що ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 18 січня 2017 року було направлено запит до первинної профспілкової організації КП «ВРВКГ «Райводоканал» та Запорізької обласної організації профспілки працівників житлово - комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення (а.с. 161-162) про надання згоди або відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з посади оператора комп'ютерного набору КП «ВРВКГ «Райводоканал», на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно із постановою Президії Запорізької обласної організації профспілки працівників житлово - комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення №8 від 07.02.2017 року надана згода на звільнення оператора комп'ютерного набору КП «ВРВКГ «Райводоканал», члена профкому КП «ВРВКГ «Райводоканал» ОСОБА_2 за скороченням штатів (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України) (а.с.170).

Відповідно до копії протоколу № 1 від 06.02.2017 року засідання профкому КП «ВРВКГ «Райводоканал» надана згода на звільнення оператора комп'ютерного набору КП «ВРВКГ «Райводоканал»» ОСОБА_2 (а.с.174).

Посилання представника позивача на той факт, що вказані згоди не мають юридичного значення, оскільки вони необґрунтовані, протирічать вимогам ч. 7 ст. 43 КЗпП України, які встановлюють, що обґрунтованою повинна бути лише відмова в наданні згоди на розірвання трудового договору, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги.

Оскільки, згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», із змінами та доповненнями, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, на виконання вказаних вимог, під час розгляду вказаної цивільної справи, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на КП «ВРВКГ «Райводоканал» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників, в тому числі посади оператора комп'ютерного набору, 0,5 ставки якої займала ОСОБА_2, про наступне вивільнення позивач була попереджена більш ніж за два місяці, інших вакансій, які б могла зайняти ОСОБА_2, з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду на підприємстві не було, на час її попередження про звільнення, ОСОБА_2 залишалась працювати на підприємстві на посаді комірника - 0,5 ставки, однак через деякий проміжок часу, знаючи, що її буде звільнено з посади оператора комп'ютерного набору, за власним бажанням написала заяву про звільнення з посади комірника, після звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України її посадові обов'язки були розподілені між іншими працівниками відділу збуту.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції було правильно встановлено, що КП «ВРВКГ «Райводоканал» при звільненні ОСОБА_8 з посади оператора комп'ютерного набору на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, вимоги частини другої ст. 40, ст. 42, ст. 49-2 КЗпП України порушено не було.

Вимоги ст. 43, ч.ч. 1,3 ст. 252 КЗпП України були виконані за ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду, що прямо передбачено ч.9 ст. 43 КЗпП України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 р.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підставі припинення трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аналізуючи зібрані по справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, судом першої інстанції було правильно встановлено, що процедура звільнення ОСОБА_2 з посади оператора комп'ютерного набору на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України була проведена відповідачем на підставі вимог діючого законодавства про працю, а тому, відсутні законні підстави для поновлення ОСОБА_2 на посаді оператора комп'ютерного набору та стягнення оплати за час вимушеного прогулу, в зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позові позивача у цій справі слід відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доводи апеляційної скарги позивача співпадають з доводами позовної заяви останньої у цій справі, яким надана належна оцінка судом першої інстанції, яка додаткового обґрунтування апеляційним судом не потребує.

В силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Надана позивачем та її представником лише апеляційному суду у матеріали цієї справи копія диплома ОСОБА_2 ВА 7261 (оригінал останнього було оглянуто апеляційним судом у судовому засіданні 07 вересня 2017 року, а.с. 227), може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ст. 303 ч. 2 ЦПК України, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Оскільки, із цієї копії диплому вбачається, що ще до ухвалення рішення суду першої інстанції у цій справі (06 квітня 2017 року) у 2000 році ОСОБА_2 закінчила Харківський фінансово-економічний інститут за спеціалізованим курсом навчання «Бухгалтерський облік», рішенням екзаменаційної комісії від 09.02.2000 року присвоєна кваліфікація «Бухгалтер».

Однак, цим доказом позивача не спростовуються правильні висновки суду першої інстанції у цій справі про відсутність у ОСОБА_11 на день звільнення за скороченням штатів (наказ № 56-к від 30.06.2016 року, а.с. 101) вищої освіти.

Так як вищезазначеним дипломом ВА 7261 ОСОБА_2 (а.с. 227) підтверджується не отримання останньою вищої освіти, а лише проходження спеціалізованого курсу навчання «Бухгалтерський облік».

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що КП «ВРВКГ «Райводоканал» вважається таким, що виконало вимоги с. 2 ст., 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування ОСОБА_2, оскільки встановлено, що наявна вільна вакансія на підприємстві - посада менеджера зі збуту ОСОБА_2 з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду не могла бути запропонована та не пропонувалась, так як ця посада передбачала наявність вищої освіти, якої ОСОБА_2 не мала.

Інших вакансій (іншої роботи) на підприємстві протягом періоду з дня попередження ОСОБА_2 про вивільнення і до розірвання трудового договору, у тому числі в день звільнення останньої, не було.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Законність наказу відповідача № 42-к від 31.05.2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади комірника за ст. 36 п.1 КЗпП України за угодою сторін, не була предметом позовних вимог позивача у цій справі, а тому законність останнього апеляційним судом у цій справі також не перевірялась.

Однак, позивачем та представником останньої не надано у матеріали цієї справи доказів того, що за будь-яким рішенням суду в будь-якій іншій справі вищезазначений наказ відповідача № 42-к від 31.05.2016 року був визнаний незаконним чи скасований.

Тому суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із правомірності останнього.

Відмова судом першої інстанції у задоволенні первісних вимог позивача до відповідача у цій справі (про визнання протиправним і нечинним з моменту прийняття наказу (розпорядження) директора КП «ВРВКГ «Райводоканал») Кравцова А.С. № 56-к від 30.06.2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади оператора комп'ютерного набору і поновлення її на посаді оператора комп'ютерного набору) була підставою для відмови у задоволенні похідних від них позовних вимог позивача до відповідача у цій справі (про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.07.2016 року по день поновлення на роботі).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи (роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, допитував свідків, витребував докази, витребував згоду (відмову) профспілкової організації на звільнення позивача тощо).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Отримання згоди профспілкової організації на звільнення позивача під час розгляду цієї справи судом першої інстанції узгоджується із вимогами чинного законодавства.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача в особі її представника, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача КП «ВРВКГ «Райводоканал» будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2 була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.