Номер провадження: 22-ц/785/5482/17
Номер справи місцевого суду: 522/6807/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3,ОСОБА_4

За участю секретаря Бахірко А.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеси апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця», Одеської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради

- про визнання протиправними дії, незаконним рішення у видачі ордеру на підсобне приміщення та його скасування, виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

02.04.2015 року ОСОБА_5 звернулась з вищезазначеними вимогами в котрих зазначала, що згідно ордеру №000253, виданим 28.03.1995 року Одеською обласною радою курортів ЗАТ «Укрпрофздоровниця» їй було надано у користування кімнати №281-а та №336 на склад сімї з двох осіб в будинку №3 по вулиці Піонерській в м. Одесі, який на час видачі ордера мав статус гуртожитку. В 1999 році статус зазначеного гуртожитку було змінено на житловий будинок, в результаті чого 18.05.2000 року ЗАТ «Укрпрофздоровниця» набуло право власності на цей багатоквартирний будинок шляхом отримання свідоцтва про право колективної власності, а 29.12.2003 року власником цього будинку стала Одеська міська рада на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради народних депутатів на підставі рішення Одеської міської ради від 09.12.1999 року.

Позивачка зазначає, що листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.03.2015 року їй, позивачці, повідомлено, що 20.09.1996 року Одеським відділенням АТ «Укрпрофздоровниця» родині ОСОБА_7 було надано ордер №276 на зайняття підсобного приміщення №287 площею 17,4 кв.м. (далі по тексту спірне приміщення), тобто до попередньої зміни статусу будинку, як сімейного гуртожитку, оскільки лише 31.03.1999 року винесено розпорядження міського голови «Про прийняття на баланс житлових підприємств Приморської, Суворовської, Київської районних адміністрацій зовнішніх інженерних мереж, житлових будинків, сімейних гуртожитків, будівель ЗАТ «Укрпрофздоровниця». Відповідачі без законних на те підстав та дозволів реконструювали спірне приміщення в житлове, в той час як будь-яких розпоряджень райадміністрації щодо зміни функціонального призначення нежитлового приміщення на службову квартиру з присвоєнням нумерації №287 та включення зазначеної житлової квартири до числа службового з переданням КП «ЖКС «Фонтанський» для подальшого розподілу працівника підприємства не було.

Позивачка вважає, що виходячи з вимог ст.58 ЖК України, згідно яких ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, спірне приміщення було нежилим, що в силу ст.59 ЖК України є підставою для визнання ордеру недійсним, а відповідно до ст.117 ЖК України особи, що там проживають, повинні бути виселені. При цьому позивачка стверджує, що з моменту видачі відповідачці ОСОБА_6 ордеру на право зайняття підсобного приміщення №287 площею 17,4 кв.м., на підставі якого остання вселилася в дану квартиру з родиною у складі трьох осіб, було істотно порушено її, позивачки, права та законні інтереси.

Позивачка просить суд:

- Визнати протиправними дії ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» щодо прийняття рішення 19.09.1996 року у видачі громадянці ОСОБА_6 ордеру №276 на право зайняття з родиною із трьох осіб підсобного приміщення №287 площею 17,4. кв.м. по вулиці Піонерській, 3 у м.Одесі;

- Визнати незаконним та скасувати рішення ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 19.09.1996 року про видачу громадянці ОСОБА_6 ордеру №276 на право зайняття з родиною із трьох осіб підсобного приміщення №87 площею 17,4. кв.м. по вулиці Піонерській, 3 у м.Одесі;

- Визнати недійсним ордер №276 на житлову площу в гуртожитку, виданий 20.09.1996 року Одеським відділенням АТ «Укрпрофоздоровниця» ОСОБА_6 на право зайняття з родиною із трьох осіб підсобного приміщення №287 площею 17,4. кв.м. по вулиці Піонерській, 3 у м.Одесі;

- Виселити відповідачів з підсобного приміщення №287 площею 17,4. кв.м. по вулиці Піонерській, 3 у м.Одесі без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця», Одеської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправними дії, незаконним рішення у видачі ордеру на підсобне приміщення та його скасування, виселення відмовлено( а.с.142).

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,про задоволення позову,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на ті ж обставини, що викладені в позовній заяві та на відсутність дозволу на реконструкцію спірного приміщення.

В судове засідання представник Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця», Одеської міської ради, ОСОБА_7, представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не зявився,про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

В силу ст.305 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін,що зявились,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в заявлених вимогах районний суд виходив з відсутності доказів порушення субєктивного цивільного права ОСОБА_8,котре потребує судового захисту в силу ст.15 ЦК України.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 20.09.1996 року ОСОБА_6, яка працює в «Одескурортснаб», було надано право зайняття із сімєю з трьох осіб жилої площі в гуртожитку по вулиці Піонерській, 3, кімната №287, розміром 17,4 кв.м., що підтверджується ордером №000276 на жилу площу в гуртожитку, виданому на підставі рішення житлово-побутової комісії (протокол №24 від 19.09.1996 року).

Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 02.06.2015 року, виданою дільницею №6 КП «ЖКС «Фонтанський», в кімнаті №287 зареєстровані ОСОБА_6 відповідальний квартиронаймач з 25.11.1996 року, ОСОБА_9 чоловік з 25.11.1996 року, ОСОБА_7 син з 05.06.1996 року.

На час видачі ордеру (20.09.1996 року) мав статус відомчого гуртожитку й знаходився на балансі ЗАТ «Укрпрофздоровниця».

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеської міської ради №4123-V від 09.04.2009 року гуртожитку за адресою вул.Варламова, 3 (Піонерська, 3) надано статус «гуртожиток» сімейного типу комунальної власності територіальної громади м. Одеси

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу УРСР житловий фонд охоплює сукупність жилих будинків і жилих приміщень на всій території України, що визнані у встановленому порядку житлом, придатним для проживання громадян незалежно від форми власності. Ст. 50 ЖК УРСР передбачає, що жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини;як джерело права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції". Щодо практики Європейського суду з прав людини поняття "житло" у п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р.) охоплює не лише житло фізичних осіб. Воно може поширюватися на офісні приміщення, які належать фізичним особам, а також офіси юридичних осіб, їх філій та інші приміщення. Слід звернути увагу на те, що поняття "житло" в сенсі ст. 8 Конвенції означає швидше "домівка" і тлумачиться доволі широко. Ним охоплюються: - місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству (наприклад, традиційне циганське шатро, див рішення у справі "Баклі проти Сполученого Королівства"(Case of Backley v. the United Kingdom) від 25 вересня 1996 р., Заява № 20348/92, п. 53); - місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі "Гіллоу проти Сполученого Королівства" (Case of Gillow v. the United Kingdom) від 24 листопада 1986 р., серія А, № 109, п. 46); - житло, яке має статус "службового" (справа "Новоселецький проти України"; (Case of Novoseleskiy vUkraine) від 22 лютого 2005 року, Заява № 47148/99); - власність, яку особа щороку займає певний проміжок часу; - приміщення, пов'язані з професійною діяльністю (офіси) адвоката (рішення у справі Німітц проти Німеччини (Case of Niemietz v. Germany) від 16 грудня 1992 р., ОСОБА_9 А, № 251-В, п. 29; "Смірнов проти Росії" (Case of Smirnov v. Russia) від 7 червня 2007 р., Заява № 71362/01) чи нотаріуса (рішення у справі "Пантелеєнко проти України" (Case of Panteleyenko v. Ukraine) dsl 29 xthdyz 2006 р., Заява № 11901/02); - офісні приміщення (рішення у справі "Бук проти Німеччини" (Case of Buck v. Germany) від 28 квітня 2005 р., Заява № 41604/98; рішення у справі "Ромен і Шміт проти Люксембургу" від 25 лютого 2003 р.); - складські приміщення (рішення у справі "Товариство "ОСОБА_10" та інші проти Франції" (Case of Societe Colas Est and Others v. France) від 16 квітня 2002 р., Заява № 37971/97).

Поняття "житло", що використовується в ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;тлумачиться Європейським судом з прав людини набагато ширше, ніж місце для проживання фізичної особи: включаються також самочинне будівництво, офісні приміщення, складські приміщення, місця для тимчасового перебування.

Виходячи з вищезазначеного,судова колегія приходить до висновку, що сім»я ОСОБА_6 в спірному помешканню проживає з 1996 року,облаштувала його під постійне місце проживання, котре отримала на підставі ордеру № 76 виданого ЗАТ «Укрпрофздоровниця».

Відповідно до вимог статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Виходячи із норм вказаних норм права та наявного в матеріалах ордеру №000276 на жилу площу в гуртожитку від 20.09.1996 року на імя ОСОБА_6 (а.с. 35) cуд дійшов правомірного висновку, що ордер на право зайняття приміщення у гуртожитку було надано на жиле приміщення й воно було вільним на час видачі ордера.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з технічного паспорту, складеного КП «ОМБТІ та РОН» 10.03.2016 року, спірне приміщення під №287 по вулиці Піонерській, 3, є жилим, розміром 18,1 кв.м., складається з кімнати житловою площею 13,1 кв.м. та коридору площею 5,0 кв.м (а.с.84-85).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи субєктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобовязання вчинити певні дії, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення.

Саме таку правову позицію висловив ВСУ у справі № 6-2981цс15.

Виходячи з того, що відповідачі з 1996 року користуються спірним помешканням котре набули відповідно до ордеру № 76 від 26.09.1996 року,постійно там проживають,будь-яких доказів на підтвердження порушення нормів СНІП при його реконструкції позивачем не надано, матеріали справи не містять доказів і щодо порушення субєктивних прав ОСОБА_8Т,котра займає інші приміщення, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 218, 303,307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - А.І.Дрішлюк

ОСОБА_11