АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Лапчевської О.Ф., Левенця Б.Б.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Самойленко А.М.

представника третьої особи Ресенчука В.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичні системи», третя особа: Державна служба інтелектуальної власності про стягнення заборгованості з виплати винагороди за ліцензійним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Енергетичні системи» та просить стягнути з відповідача 122 000 грн., з яких: 61 000 грн. - поточний платіж за використання торговельної марки за 2014 рік, 61 000 грн. - поточний платіж за використання торговельної марки за 2015 рік, а також 26 420, 93 грн. інфляційних втрат, 2 140,82 грн. - 3 % річних за період з січня 2015 по січень 2016 року, 35 420,11 грн. пені за перші 6 місяців 2015 року та судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.02.2017 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при укладенні між сторонами ліцензійного договору, всі істотні умови договору були дотримані, а тому останній відповідає умовам законодавства України. Зазначив, що після укладення договору, він не змінювався та не припинявся. Вказав, що відповідач продовжує використовувати Торговельну марку, яка є предметом ліцензійного договору та використовує її, як доменне ім'я сайту.

Справа № 758/1753/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6468/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Богінкевич С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, є надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Вимоги щодо стягнення інфляційних втрат, 3 % річних, пені є похідними від основних.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником Торговельної марки - знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» відповідно до свідоцтва на знак для товарів та послуг НОМЕР_1 від 10.01.2013 (а. с. 12-14).

18.04.2013 між ТОВ «Енергетичні системи» та ОСОБА_4 було укладено ліцензійний договір № 88/13, відповідно до якого відповідач отримав дозвіл у вигляді виключної ліцензії на використання знаку для товарів і послуг (торговельна марка), на яку було отримано свідоцтво, в цілях виготовлення, використання, ввезення, пропозиції до продажу, продажу та іншого введення в господарський обіг товарів і послуг з використанням торговельної марки, відповідно до переліку класів товарів і послуг, зазначених у свідоцтві (а. с. 7-10).

Відповідно до п. 2 вищезазначеного договору Ліцензіар надає Ліцензіату за винагороду на термін дії цього договору виключну ліцензію (виключні права) на використання торговельної марки щодо усіх товарів і послуг, зазначених у свідоцтві за класами МКТП, а саме: право на використання торговельної марки на території України та на видачу невиключних ліцензій (субліцензій) на використання торговельної марки на території України третім особам. Відповідно до п. 8.1., 8.2. договору, за надання права на використання торговельної марки відповідач зобов'язався сплатити позивачу винагороду у розмірі, порядку і строки, визначені додатком №2 до цього договору (а. с. 11), яка складається із паушального платежу (п. 1) у розмірі 24 251,09 грн., який сплачується протягом 120 днів з моменту вступу договору в силу (п. 3) та до закінчення поточного року (до 31.12.2013 р.) Ліцензіат сплачує поточний платіж у розмірі 61 000 грн. Свої первісні зобов'язання за вказаним договором відвідач виконав (а. с. 21-22), але в подальшому перестав сплачувати щорічні платежі. ОСОБА_4, вважаючи, що відповідач порушує умови ліцензійного договору, оскільки поточна винагорода за використання торговельної марки упродовж 2014 та 2015 років не надходила, звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, придатних для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Відповідно до ст. 420 ЦК України торговельна марка (знаки для товарів і послуг) належать до об'єктів права інтелектуальної власності.

Згідно ч. 1 ст. 494 ЦК України обсяг правової охорони торговельної марки визначається, зокрема, наведеним у свідоцтві переліком товарів і послуг.

Відповідно до ч. 8, 9 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання знака на підставі ліцензійного договору. Договір про передачу права власності на знак і ліцензійний договір вважаються дійсними, якщо вони укладені у письмовій формі і підписані сторонами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» захист прав на знак здійснюється у судовому та іншому встановленому законом порядку.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами по справі 18.04.2013 укладено ліцензійний договір № 88/13, відповідно до якого відповідач отримав дозвіл у вигляді виключної ліцензії на використання знаку для товарів і послуг (торговельна марка), яка належить позивачу «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно з нормами статті 1109 ЦК за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає іншій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених угодою сторін з урахуванням вимог законодавства.

Таким чином, ліцензіар може передати підприємству - ліцензіату ліцензію на об'єкт права інтелектуальної власності - торговельну марку (знак для товарів і послуг).

Відповідно до вимог діючого законодавства до істотних умов ліцензійного договору відносяться:

вид ліцензії,

сфера її використання. Наприклад, право на використання знака для товарів і послуг, в діловій документації чи в рекламі або шляхом нанесення його на товар, упаковку, перелік товарів або послуг, на яких буде міститися позначення торгової марки;

розмір, порядок, строки виплати винагороди за її використання;

конкретні права, що передаються ліцензіату за договором. Передаються або виняткові, чи не виключні права. Якщо в договорі не зазначено, то вважається, що за договором надається невиключна ліцензія;

способи використання ліцензії;

територія дії договору;

строк дії договору.

Крім того, ліцензійний договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 2 вищезазначеного договору визначено спосіб використання даної ліцензії.

Пунктами 8.1., 8.2. договору, визначений порядок її оплати у розмірі, порядку і строки, визначені додатком №2 до цього договору (а. с. 11),

Пунктом 14.1 визначено строк дії зазначеного договору -5 (п'ять) років.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при укладанні останнього сторони узгодили усі його істотні умови.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем не виплачено винагороду (поточний платіж) за використання торгівельної марки за 2014 рік та 2015 рік.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що сторони не узгодили суму щорічних платежів, внаслідок чого у відповідача не було правових підстав для виплати позивачу зазначеної винагороди.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1-2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладання договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Таким чином, законодавець забезпечив стабільність договірних відносин.

В даному конкретному випадку сторони договору визначили на етапі його укладання ціну та домовилися, що остання може бути змінена за домовленістю сторін.

Матеріали справи свідчать, що після укладання спірного договору сторони не змінювали його ціну.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до вимог вказаного ліцензійного договору за використання торгівельної марки ліцензіат має сплачувати поточний платіж (роялті) в розмірі 61 000 грн., що є істотною умовою договору.

Посилання суду першої інстанції на п. 5 додатку №2 до ліцензійного договору, яким встановлено, що платежі за наступні періоди, починаючи з 01.01.2014, будуть погоджені сторонами, чого зроблено не було, не можуть бути підставою для звільнення від сплати відповідача за використання торгівельної марки, оскільки сторони підписали договір, який повинні належно виконувати, погодили розмір поточного платежу, що підлягає подальшій сплаті за відсутності внесення змін до основного договору та укладення додаткових договорів до нього.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача поточних платежів за використання торговельної марки в розмірі 122 000 грн. підлягають задоволенню.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків з порушенням норм матеріального права, не з'ясувавши у повному обсязі обставини справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, оскільки суд в повному обсязі не погоджується з розрахунками позивача.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Враховуючи, неналежне виконання відповідачем ліцензійного договору, колегія суддів вважає, що на суму заборгованості підлягає нарахуванню пеня за 2015 рік відповідно до позовних вимог.

Розрахунок пені проводиться по формулі:

Розмір пені=СБ*(ОС*2)%/КДР*КДП, де

СБ - сума боргу; ОС - ставка НБУ; КДР - кількість днів у році; КДП - кількість днів прострочення.

Сума боргу за 2015 рік становить 61 000 грн.; період нарахування з 01.01.2015 по 01.01.2016 - 365 днів.

Період розрахункуСтавка НБУ, %Кількість днів у періодіПеня, грн.
01.01.2015 - 15.02.52.55 грн.
16.02.2015 - 03.03.201519.5161042.85 грн.
04.03.2015 - 27.08.7748.49 грн.
28.08.2015 - 24.09.26.90 грн.
25.09.2015 - 29.10.73.70 грн.
30.10.2015 - 17.12.03.18 грн.
18.12.2015 - 01.01.29.48 грн.
Всього пені:30677.15 грн.

Таким чином, з ТОВ «Енергетичні системи» на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню пеня нарахована на суму заборгованості за 2015 рік в розмірі 30 677,15 грн.

За наведеного, колегія суддів вважає правильними доводами позовних вимог про необхідність стягнення з відповідача пені, однак не може погодитись із його розміром та кладе в основу рішення розрахунок заборгованості зроблений судом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи, що між сторонами виникли грошові зобов'язання до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Розрахунок 3 % річних проводиться по формулі:

Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де

С- сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач свої зобов'язання за договором повинен був виконати в 2015 році, а тому розрахунок проводиться з 01.01.2015 по 01.01.2016 - 365 кількість прострочених днів.

61 000 х 3 х 365 : 365 :365 : 100 = 1 830 грн.

Таким чином, 3% річних від простроченої суми складає 1 830 грн.

Розрахунок суми боргу з врахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Сукупний індекс інфляції розраховується по формулі:

ІІс = (ІІ1:100) х (ІІ2:100) х (ІІ3:100) х ... (ІІZ:100), де

ІІ1- індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2- індекс інфляції за другий місяць прострочення, ІІZ- індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Сума боргу: 61 000 грн.

Дата початку нарахування: 01.01.2015

Дата закінчення розрахунку: 01.01.2016

Індекс інфляції за період прострочки.

ДатаІндекс інфляціїДжерело інформації
Січень 2015103,10%"УК" Січень 2015р.
Лютий 2015105,30%"УК" Лютий 2015р.
Березень 2015110,80%"УК" Березень 2015р.
Квітень 2015114,00%"УК" Квітень 2015р.
Травень 2015102,20%"УК" Травень 2015р.
Червень 2015100,40%"УК" Червень 2015р.
Липень 201599,00%"УК" Липень 2015р.
Серпень 201599,20%"УК" Серпень 2015р.
Вересень 2015102,30%"УК" Вересень 2015р.
Жовтень 201598,70%"УК" Жовтень 2015р.
Листопад 2015102,00%"УК" Листопад 2015р.
Грудень 2015100,70%"УК" Грудень 2015р.

Розрахунок інфляційних збитків.

Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції
Січень 2015 - Грудень 2015103,10% * 105,30% * 110,80% * 114,00%* 102,20% * 100,40% * 99,00% * 99,20% * 102,30% * 98,70% * 102,00% * 100,70%*143,31%61 00087 420,92126 420,92
Всього 26 420,92
Всього інфляційні збитки за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року складають 26 420,92грн.

Враховуючи вищевикладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 1 830 грн. та інфляційні збитки 26 420,92 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Енергетичні системи» на користь ОСОБА_4 поточний платіж за використання торговельної марки в розмірі 122 000 грн., 26 420,92 грн. інфляційних втрат, 1 830 грн. - 3 % річних, 30 677,15 грн. пені.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 3 799,48 грн.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичні системи», третя особа: Державна служба інтелектуальної власності про стягнення заборгованості з виплати винагороди за ліцензійним договором задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичні системи» на користь ОСОБА_4 заборгованість за Ліцензійним договором № 88/13 від 18 квітня 2013 року в розмірі 122 000 грн.; 26 420,92 грн. інфляційних втрат, 1 830 грн. - 3 % річних, 30 677,15 грн. пені.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичні системи» на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 3 799,48 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: О.Ф. Лапчевська

Б.Б.Левенець