Справа № 505/1014/17
Провадження № 2/505/963/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2017 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Нікітішина В.П.

при секретарі Бондаренко Н.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Подільську Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВ И В:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернвся 25.04.2017 року в суд з цим позовом, вказуючи, що 01 травня 1995 року помер його батько - ОСОБА_3. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається: з 47/100 частин житлового будинку з господарчими спорудами по вул. Слобідська (колишня назва вулиця Кірова) будинок 35 в м. Подільську (колишня назва місто Котовськ) Одеської області.

Він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном з часу смерті батька, тобто з 1995 року.

В березні 2017 року вирішив оформити спадщину та звернувся в КП «Інвентаризатор» де отримав довідку з якої дізнався, що батьку ОСОБА_3 було надано дозвіл на оформлення самовільно побудованого житлового будинку на підставі рішення виконкому №274 від 03 липня 1997 р. Вищевказаний житловий будинок прийнято в експлуатацію 20.02.2001 року. Акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом житлового будинку до експлуатації затверджено рішенням виконкому№143 від 04.04.2001 р.

Пунктом 11 статті 346 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності припиняється після смерті власника. Тому подальше оформлення можливо лише у судовому порядку.

На підставі вищевикладеного він, як єдиний спадкоємиць померлого, оскільки крім нього у батька спадкоємців не залишилось, має право на зазначене спадкове майно. Вони з батьком проживали в одному дворі, та після його смерті він користується його частиною будинку, робить ремонти, оплачує комунальні послуги, тощо. Згідно Договору купівлі-продажу батьку належала 1/4 частина будинку, але в звязку з перерахунком долей на даний час його частка складає 47/100 частин домоволодіння.

В 2001 році за цією ж адресою він, позивач, придбав 3/8 частки цього ж домоволодіння, що підтверджується договором зареєстрованим на Одеській товарній біржі №348-К від 26 квітня 2001 року.

Звернувшись до КП «Інвентаризатор» для оформлення спадщини дізнався, що в звязку із закінченням будівництва житлового будинку літ. «Н» та здачі його в експлуатацію реальні долі співвласників житлового домоволодіння не співпадають з ідеальними. Проведено перерахунок ідеальних часток. Згідно з розрахунку ідеальна доля, що належить йому, ОСОБА_1, складає 16/100 частин домоволодіння. В переліку правовстановлюючих документів, що підлягають державній реєстрації договір купівлі-продажу, зареєстрований товарною біржею відсутній, тому право власності на придбане майно треба підтвердити рішенням суду.

Ситуація, що склалася, змушує його звертатися до суду з-за захистом свого права власності.

Просив винести рішення суду, яким визнати за ним, ОСОБА_1, як за спадкоємцем першої за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого 01 травня 1995 року, право приватної спільної часткової власності на 47/100 частин домоволодіння з

відповідною частиною господарчих споруд та будівель, що розташовано у м. Подільськ Одеської області, вул. Слобідська 35, а також визнати за ним, ОСОБА_1, право приватної спільної часткової власності на 16/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих споруд та будівель, що розташовано у м.Подільську Одеської області, вул. Слобідська 35.

В ході судового розгляду справи позивач і його представник підтримали позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судове засідання не зявився, але надав клопотання про розгляд справи у його відсутність в якій проти позову не заперечував.

Вислухавши сторону позивача та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про таке.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 травня 1995 року помер батько позивача - ОСОБА_3. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається: з 47/100 частин житлового будинку з господарчими спорудами по вул. Слобідська (колишня назва вулиця Кірова) будинок 35 в м. Подільську (колишня назва місто Котовськ), Одеської області.

Оскільки спадщина ОСОБА_3 відкрилася до 01.01.2004 року. Правовідносини, що є предметом спору, у цій частині, регулюються Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України та Розділом VII «Спадкове право» Цивільного Кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. Крім того, у пункті 1 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 Про судову практику у справах про спадкування зазначено, що відносини спадкування регулюються ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. У тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном з часу смерті батька, тобто з 1995 року (ст.549 ч.І п.1 ЦК Української РСР, редакція 1963р.), оскільки після його смерті прийняв спадкове майно.

Відповідно до інформації наданої завідувачем Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 від 11.05.2017 року, після смерті ОСОБА_3, спадкова справа не заводилась.

Згідно ч.І ст.524 розділу VII «Спадкове право» Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно довідки КП «Інвентаризатор» слідує, що ОСОБА_3 було надано дозвіл на оформлення самовільно побудованого житлового будинку на підставі рішення виконкому №274 від 03 липня 1997 р. Вищевказаний житловий будинок прийнято в експлуатацію 20.02.2001 року. Акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом житлового будинку до експлуатації затверджено рішенням виконкому №143 від 04.04.2001 р.

Пунктом 11 статті 346 Цивільного кодексу України визначено, що право власності припиняється після смерті власника.

На підставі вищевикладеного позивач, як єдиний спадкоємець померлого за законом першої черги має право на зазначене спадкове майно батька.

Згідно Договору купівлі-продажу померлому належала 1/4 частина будинку, але в звязку з перерахунком долей на даний час його частка складає 47/100 частин домоволодіння.

В 2001 році за цією ж адресою позивач придбав 3/8 частки цього ж домоволодіння, що підтверджується договором купівлі-продажу зареєстрованим на Одеській товарній біржі №348-К від 26 квітня 2001 року, право власності на цю частину домоволодіння зареєстроване у встановленому на той час законодавством порядку в Котовському МБТІ 16.05.2001 року.

Як свідчить з листа КП «Інвентаризатор» від 16.03.2017 року №127 у звязку із закінченням будівництва житлового будинку літ. «Н» та здачі його в експлуатацію реальні долі співвласників житлового домоволодіння не співпадають з ідеальними. Проведено перерахунок ідеальних часток. Згідно з розрахунку ідеальна доля, що належить ОСОБА_1 складає 16/100 частин домоволодіння. В переліку правовстановлюючих документів, що підлягають державній реєстрації договір купівлі-продажу, зареєстрований товарною біржею відсутній, тому позивач змушений звернутись до суду за визнанням цього права власності.

Згідно зі статтею 15 Закону України від 10.12.1991 «Про товарну біржу» (зі змінами та доповненнями) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Як зазначено у статті 227 Цивільного кодексу України (ред..1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 Кодексу УРСР).

Окрім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 № 3 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 № 13 та від 25.05.1998 № 15) роз'яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом. Відповідно до пункту 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Таким чином, з 25.05.1998 року, суди при вирішенні питань щодо чинності угод

відносно нерухомого майна зареєстрованих на біржі, керувалися вимогами Цивільного

кодексу Української РСР та зазначеним вище положенням.

За змістом статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції Закону України № 2275-УІ від 20.05.2010р.) житловий будинок (як предмет визначений індивідуальними ознаками) не може бути предметом біржової торгівлі.

Що стосується договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що укладалися з 01.01.2004, то згідно зі статтею 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 220 цього Кодексу передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з вищевикладеного, для вирішення питання по суті, набувач житлового будинку, який придбав нерухомість шляхом реєстрації договору на біржі, має звернутися до суду.

Оскільки сторони договору купівлі-продажу його виконали, а посвідчити нотаріально на цей час не має можливості, суд визнає цей договір дійсним.

За змістом ст. ст. З, 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати документа, що підтверджує право власності.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Пленум ВСУ в постанові N 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно.

Відповідно суд вважає за можливе задовольнити цей позов у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст.529,549 ЦК України (в редакції 1963р.), ст.ст.15, 328, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, як за спадкоємцем першої за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого 01 травня 1995 року, право приватної спільної часткової власності на 47/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих споруд та будівель, що розташовано у м. Подільськ Одеської області, вул. Слобідська 35.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на 16/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих споруд та будівель, що розташовано у м.Подільськ Одеської області, вул. Слобідська 35.

Рішення суду набирає законної сили у порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд, який його постановив протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами які не були присутніми у судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я-