АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Григор'євої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво - відмовлено (а.с.95-97).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким визнати за нею право власності на самочинне будівництво (а. с.139-139).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням сесії VІІ скликання Дніпропетровської міської ради № 100/6 від 13 квітня 2016 року надано дозвіл громадянам, на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) (додаток 1) (а.с. 22).

До списку громадян, яким надається дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) (додаток 1 до рішення міської ради 13 квітня 2016 року № 100/6) входить ОСОБА_4, місце розташування земельної ділянки якої знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 був розроблений ТОВ «Сервіс Експерт М» у 2016 році (а.с. 8-57).

З технічного паспорту, виготовленого у 2016 році на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_4, вбачається, що даний будинок має такі технічні характеристики:

- житловий будинок літ. А-1 загальною площею 56,1 кв.м, житловою площею 39,1 кв.м, 1992 року побудови, який складається з: 1 - коридору площею 4,2 кв.м, 2 - вітальні площею 15,3 кв.м, 3 - житлової площею 12,8 кв.м, 4 - житлової площею 11,0 кв.м, 5 - санвузлу площею 4,8 кв.м, 6 - кухні площею 8,0 кв.м; - літ.Б - сарай площею 20,7 кв.м 1994 року побудови; - літ.В - убиральню - 1 шт. 1994 року побудови; - літ. А'-1 - прибудову площею 23,5 кв.м 1995 року побудови; - літ.а - ганок площею 3,7 кв.м 1995 року побудови (а.с. 81-87).

Листом Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпропетровської міської ради розміщення жилого будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка) на зазначеній території (по АДРЕСА_1) не відповідає вимогам містобудівної документації. Також зазначено, що за матеріалами генерального плану розвитку м. Дніпропетровська зазначена земельна ділянка розташована частково в габаритах червоних ліній перспективної транспортної магістралі, частково - на територіях зелених насаджень загального користування. Згідно з планом зонування території м. Дніпропетровська земельна ділянка знаходиться частково в зоні транспортної інфраструктури ТР-3, частково - в рекреаційній зоні озеленених територій загального користування Р-3(а.с.7).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що виконавчою владою м.Дніпропетровська їй була виділена для будівництва (або іншої мети) земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 на якій позивачем був побудований будинок з господарськими спорудами, а також не було надано доказів на підтвердження можливості безпечної експлуатації будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2, 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За з містом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст. 376 ЦК України ознак, свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.3, 4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.331, 376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа № 6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст..58, 59 ЦПК для визнання за нею права власності на спірне приміщення згідно ст.376 ЦК України.

Крім того, визнання судом права власності на будівництво можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

З матеріалів справи вбачається, що звернення до Дніпропетровської міської ради з питання щодо прийняття в експлуатацію та визнання права власності відсутнє.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку, проект землеустрою ТОВ «Сервіс Експерт М» було розроблено, не може бути підставою для задоволення її позову, оскільки докази щодо безпечної експлуатації будинку у матеріалах справи відсутні.

ОСОБА_4 не використала свого права у позасудовому порядку вирішити вказаний спір та звернулася до суду, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначений вище позов заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволений він бути не може.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: