Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1632/16-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1,

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року,

встановила:

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки від 22.11.2011, укладеного між його батьком - відповідачем по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с. 180-181, 237).

На його думку, суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2, дійшов помилкового висновку про те, що дані відносини є публічно-правовими. Також, вказав, що судом не досліджено обставини його проживання у спірному будинку на момент укладення договору іпотеки, залишено без уваги надані ним докази на підтвердження даних обставин. Судом не враховано, що вказана обставина визнана його батьком у судовому засіданні та не підлягала доказуванню. Крім того, згідно вимог чинного законодавства та положень судової практики відсутність реєстрації місця проживання дитини у даному випадку не можуть бути підставою для відмови у позові. Суд не дав оцінки тому факту, що батько при укладенні оспорюваного договору іпотеки усно повідомляв нотаріуса про проживання у будинку, який є предметом іпотеки, неповнолітніх дітей, проте останньому не було повідомлено про обов'язок одержати дозвіл органу опіки і піклування. Судом також не враховано, що його мати, яка є співвласником спірного будинку, не надавала згоди на перереєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_2 Без уваги суду залишились обставини відсутності у договорі іпотеки істотних умов, зокрема щодо технічного стану будинку, його вартості тощо, що суперечить вимогам чинного законодавства. Вважає помилковим посилання суду на недобросовісність дій його батька та відповідні правові позиції, оскільки обставини щодо добросовісності дій батьків, не мають значення для вирішення спору, так як з позовом до суду звернувся не його батько, а він, як особа, яка вважає що його права, як неповнолітньої дитини, на час укладення оспорюваного правочину, були порушені. При цьому, судом не досліджені обставини, які мають значення для справи, зокрема, чи суперечив оспорюваний правочин правам та інтересам його, як дитини.

Заслухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Судом встановлено, що 22.11.2011 між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого остання позичила ОСОБА_1 1650000,00 грн. строком до 01.11.2012 (а. с. 104).

Цього ж числа на забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором між цими ж сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким відповідач ОСОБА_3 передав належне йому нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,0531 га за вказаною адресою в іпотеку (а. с. 102-103, 105, 106, 108).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав, що договір іпотеки укладений без попередньої згоди органу опіки і піклування та з порушенням його прав і прав інших дітей, які проживали у спірному будинку, та просив визнати цей договір недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з недобросовісності дій відповідача ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору іпотеки, недоведеності порушення прав позивача цим договором, та зазначив, що сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, так як він відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, узгоджується із дослідженими судом доказами і встановленими обставинами справи та здійснений із врахуванням висновків Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права у даних правовідносинах (постанова від 10.02.2016 у справі №6-1793 цс15, постанова від 11.05.2016 у справі №6-806 цс16, постанова від 22.06.2016 у справі №6-1024 цс16).

Доводи позивача про те, що оспорюваний правочин суперечив правам та інтересам його, як дитини, є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Як вбачається із матеріалів справи власником спірного житла був батько позивача, а останній у відповідності до ст. 405 ЦК України, як член сім'ї власника житла, мав право на користування ним. Як зазначив представник позивача в суді апеляційної інстанції та відповідач ОСОБА_3, позивач проживав у спірному будинку до досягнення ним повноліття та проживає у ньому на даний час. Таким чином, з укладенням оспорюваного договору позивач не втратив права користування житлом. Зазначене також підтверджується тим, що отримавши паспорт громадянина України, 31.07.2012, позивач зареєстрував місце свого проживання за адресою іпотечного майна (а.с. 80-81).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2. Вимоги іпотекодержателя про звільнення спірного житла надіслані йому після досягнення ним повноліття (а. с. 10-11). Реєстрація права власності на іпотечне майно за ОСОБА_2 відповідно до застереження, яке містилося у договорі іпотеки, здійснена нею 17.02.2016 року (а.с. 6-7).

Отже при укладенні оспорюваного договору право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи мати позивача надавала згоду на забезпечення позики відповідача ОСОБА_3 іпотекою і зазначала, що такі дії останнього здійснюються в інтересах сім'ї (а.с. 110).

Вищевказані обставини свідчать про те, що укладення оспорюваного договору не призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав позивача, як дитини, не порушувало його охоронюваних законом інтересів, не зменшило та не обмежило його права та інтереси щодо жилого приміщення.

Крім того, будь-яких доказів порушення оспорюваним договором іпотеки прав дитини, позивач як суду першої так і апеляційної інстанції не надав, хоча це є його обов'язком у відповідності до ч. 1 ст.60 ЦПК України.

Враховуючи, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 досяг повноліття і втратив статус дитини, посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом гарантій збереження права дитини на житло є безпідставними, оскільки він не був власником чи співвласником іпотечного майна, а у відповідності до ст. 405 ЦК України мав лише право користування ним, доказів порушення такого права не надав.

Визнання відповідачем ОСОБА_3 факту проживання позивача у спірному будинку, посилання позивача на те, що при укладенні оспорюваного договору батько усно повідомляв нотаріуса про проживання у будинку, який є предметом іпотеки, неповнолітніх дітей, проте останньому не було повідомлено про обов'язок одержати дозвіл органу опіки і піклування, на правильність ухваленого рішення не впливає.

Врахування судом при вирішенні спору добросовісності поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору та встановлення таких обставин відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Посилання позивача на безпідставну відмову у відкритті провадження у справі у частині визнання незаконним рішення про перехід права власності на іпотечне майно до ОСОБА_2, наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині знаходиться поза межами предмету судового розгляду, оскільки відповідна ухвала суду від 15.06.2016 позивачем у визначеному законом порядку не оскаржувалась (ухвалою апеляційного суду від 21.09.2016 відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вказану ухвалу, а.с. 35-36, 47).

Також не мають правового значення для вирішення спору посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що його мати, яка є співвласником спірного будинку не давала згоди на перереєстрацію права власності на це майно за ОСОБА_2 та на відсутність у договорі іпотеки істотних умов, оскільки такі обставини не були предметом судового розгляду у зв'язку із відмовою суду у відкритті провадження у справі у частині скасування рішення про реєстрацію права на предмет іпотеки.

Посилання позивача на проживання у спірному будинку інших дітей та порушення їх прав є безпідставними, оскільки доказів на представництво їх інтересів позивач не надав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: