Справа №751/1702/17
Провадження №2/751/715/17
Рішення

Іменем України

29 серпня 2017 року м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Цибенко І. В.

при секретарі Крохмальна Л. В.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача Прокоф»єва Б.І.

третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7

про визнання недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 13.12.2015 року померла її бабуся ОСОБА_8, якій за життя на праві власності належало 5/12 частин житлового будинку за адресою м. Чернігнів, вул. Спортивна, 31. Після смерті бабусі вона та її брат ОСОБА_4 подали до нотаріальної контори у встановлений строк заяви про прийняття спадщини за законом. Згодом їй стало відомо про наявність заповіту, відповідно до якого ОСОБА_8 заповіла все належне їй майно ОСОБА_3 Вважає вказаний заповіт недійсним та таким, що складений ОСОБА_8 під впливом помилки, оскільки ще за життя бабуся повідомила її матері ОСОБА_9 та братові ОСОБА_4 про наяваність заповіту та те, що вона здійснила цим помилку. Так, складаючи заповіт на користь ОСОБА_3 вона бажала укласти такий правочин, за яким одержить догляд від особи, якій передасть у власність своє майно після смерті, а ОСОБА_3 в свою чергу обіцяла догляд ОСОБА_8 до смерті. Проте, після складання заповіту в жовтні 2015 року ОСОБА_3 поїхала до смт. Понорниця, Коропського району та більше до ОСОБА_8 не поверталась та догляду не надавала. Позивач вказує, що ОСОБА_8 помилялась щодо природи правочину, своїх прав та обов»язків, вважаючи, що даний заповіт був складений під впливом помилки покійної, яка сама заявляла про це, проте не встигла скасувати заповіт внаслідок смерті. Уточнивши позовні вимоги позивач просив суд, з підстав передбачених ч. 1 ст. 229 ЦК України, визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 посвідчений 20 серпня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області ОСОБА_6 за №630; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 23.01.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 реєстр № 137 на ім"я ОСОБА_3; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.02.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 реєстр № 626 на ім"я ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній та в уточненій позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_8 при складенні заповіту помилялась щодо природи правочину і фактично бажала укласти договір довічного утримання, оскільки хотіла здійснення відносно неї утримання та догляду.

Позивач ОСОБА_1, допитана як свідок, в судовому засіданні зазначила, що вона являється рідною онукою померлої ОСОБА_8 З 2005 року проживає у м. Львові. З бабусею були близькими і в гарних відносинах, часто телефонували одна одній. ОСОБА_8 після смерті сина проживала одна і постійно говорила про бажання, що б з нею хтось жив і говорила, що віддам хату тому хто буде за нею доглядати. 5 грудня 2015 року бабуся зателефонувала їй і сказала, що помилилась в тому що довірилась ОСОБА_3 і склала не той правочин.

Відповідач та представник відповідача позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказав, що Новозаводським районним судом м. Чернігова вже розглядалась справа за позовом ОСОБА_4, (який по даній цивільній справі є третьою особою, що не заявляє самостійних вимог) до ОСОБА_3 м. Р. про визнання заповіту недійсним з тих самих підстав, що і даний позов ОСОБА_1 Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 11.01.2017 року в задоволенні позову відмовлено. Таким чином, вказав, що вказаним рішенням суду зроблено відповідні висновки щодо природи правочину заповіту та про відсутність підстав для визнання його недійсним відповідно до ст. 229 ЦК України.

Третя особа ОСОБА_4, який був допитаний в судовому засіданні також як свідок, вказав, що про існування заповіту він дізнався 5 грудня 2015 року, коли бабуся ОСОБА_8 повідомила йому та його матері про це і висловила свій жаль "що я наробила, відписала хату своїй родичці, а вона поїхала до себе у Понорницю". Бабуся показала заповіт, на що він їй сказав, що це не договір довічного утримання і по ньому відсутній обов"язок щодо утримання заповідача. На що ОСОБА_8 виразила бажання знищити заповіт.

Третя особа ОСОБА_5, яка також була допитана як свідок, пояснила, що являється племінницею ОСОБА_8 і на неї останньою було складено заповіт у 2014 році. Постійно навідувалась до ОСОБА_8 остання постійно виражала бажання що б хтось із нею проживав і заповіт склала на неї з цією метою. Про існування нового заповіту дізналась через шість місяців після сметрі ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що багато років знала ОСОБА_8, яка 10.12.2015 року повідомила їй про складення заповіту, яким майно заповіла ОСОБА_3, проте жалкувала про це і попросила поїхати до нотаріуса та скасувати його, для цього віддала свій паспорт. Також вказала, що ОСОБА_8 за два роки до цього і їй пропонувала скласти заповіт з умовою проживання з нею.

Свідок ОСОБА_11 показала, що є невісткою ОСОБА_8 5.12.2015 року ОСОБА_8 повідомила їй та сину ОСОБА_4 про помилку яку вона вчинила, а саме склала заповіт на користь ОСОБА_3, яка залишило її одну і поїхала. Хотіла порвати заповіт. Просила, що б допомогли скасувати заповіт у нотаріуса. Проте не знайшли паспорт, як з"ясувалось пізніше, він був у ОСОБА_10 А через короткий час ОСОБА_8 померла.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засідання зазначила, що вона була подругою ОСОБА_8 і часто в неї була. Одного разу їй зателефонувала ОСОБА_8 і попросила приїхати та взяти із собою паспорт. Коли приїхала до ОСОБА_8 то з»ясувалось, що остання хоче оформити заповіт на користь ОСОБА_3 і запросила її бути свідком при складанні заповіту. Після цього поїхали до нотаріуса де був у її присутності посвідчений заповіт. Перед цим, ОСОБА_8 говорила, що ОСОБА_3 буде за нею доглядати.

Свідок ОСОБА_13 зазначила, що вона являється соціальним працівником і відвідувала ОСОБА_8 Остання дуже хотіла, що б хтось жив з нею, навіт і їй пропонувала. Одного разу їй зателефонувала ОСОБА_8 і запитала чи є паспорт та запросила бути свідком при складанні заповіту. У її присутності був посвідчений заповіт у нотаріуса, де вона в голос його прочитала. До складення заповіту була розмова про те, що ОСОБА_3 обіцяла доглядати ОСОБА_8

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до заповіту від 20 серпня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 зареєстровано в реєстрі № 630 ОСОБА_8 на випадок своєї смерті зробила розпорядження: все майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що за законом матиме право, а також належні майнові права та обов»язки на час смерті заповіла ОСОБА_3 (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_8 померла 13.12.2015 року (а.с. 9)

Із свідоцтва про народження ОСОБА_1 серія 11-ЕЛ № 429094 від 08.04.1986 (а.с.10), свідоцтва про народження ОСОБА_14 111-ЕЛ № 317689 від 08.07.1992. (а.с 11), свідоцтва про розлучення ОСОБА_8 (а.с. 14) вбачається , що позивач ОСОБА_1 являється онукою померлої ОСОБА_8

Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та 2ст.319 ЦК України).

Відповідно до положень ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Згідно з положеннями ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільної дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до положень ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

За положеннями ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Правовою підставою для пред»явлення позову для визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_8 12.08.2015 року позивачем зазначено ст.229 ЦК України -вчинення правочину під впливом помилки. Позивач вказує, що ОСОБА_8 помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, не розуміла правової природи вчинюваного правочину, вважала, що особа на користь якої вчиняється заповіт зобов»язана здійснювати догляд та утримання щодо неї.

Відповідно до ч. 3 ст.. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, відповідно до рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11.01.2017, яким скасовано рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.10.2016, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено. В своєму рішенні апеляційний суд оцінив доводи позивача щодо визнання заповіту недійсним з підставі передбачених ч.1 ст.229 ЦК України, а саме вчинення правочину під впливом помилки. При цьому судом апеляційної інстанції виходив з наступного.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов»язань, які виникли з правочину, і не пов»язані з поведінкою іншою стороною правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

З огляду на зазначене, можливість оспорювання правочинів, вчинених внаслідок помилки, має відбуватися в умовах чіткого та однозначного тлумачення положень ст.229 ЦК України щодо видів помилок, що мають істотне значення, що дозволить забезпечити баланс інтересів у цивільному обороті.

При винесенні рішення 11.01.2017 Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_8 вже будучи заповідачем відповідно до положень ч.2 ст.1254 ЦК України, 20 серпня 2015 року склала новий заповіт, яким визначила порядок переходу належного їй майна до ОСОБА_3, що свідчить про обізнаність ОСОБА_8 із правовою природою заповіту та за життя не скористалась правом на скасування заповіту. Наявність будь - яких перешкод у ОСОБА_8 для скасування зазначеного заповіту не встановлено. Посилання на втрату паспорта ОСОБА_8 як на перешкоду вчинення відповідної нотаріальної дії, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Враховуючи обставини встановлені Апеляційнм судом Чернігівської області при винесенні рішення 11.01.2017, дослідивши надані докази по даній цивільній справі, оцінивши покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, судом не встановлено, що саме на момент вчинення ОСОБА_8 заповіту 12.08.2015 вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, і що складання даного заповіту не відповідало її волі.

Враховуючи, що не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, а також те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, оцінивши фактичні обставини справи та надані сторонами докази, правову норму, яка застосовується до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність скасування раніше вжитих заходів до забезпечення позову відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213-215, 218 ЦПК України, с у д ,-

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину відмовити.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме на 5/12 частин житлового будинку № 31 по вул.. Спортивній у м. Чернігові, що належить ОСОБА_3, які вжиті відповідно до ухвали Новозаводського районного суду Чернігівської області від 23.05.2017, скасувати.

Вказані заходи забезпечення позову скасовуються після набрання цим рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області через Новозаводський районний суд міста Чернігова, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. В. Цибенко