АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Борисової О.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та виділ земельної ділянки в натурі як об'єктів права спільної часткової власності,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та виділ земельної ділянки в натурі, як об'єктів права спільної часткової власності.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що у травні 2007 помер її батько ОСОБА_4, після смерті якого сторони прийняли спадщину в наступних частках: 1/2 частина - ОСОБА_2, 1/4 частина - ОСОБА_1, та 1/4 частина - ОСОБА_3

22.05.2008 р. державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку житлового будинку, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що з відповідачами не досягнуто взаємної згоди щодо користування житловим будинком та земельною ділянкою, просила поділити в натурі житловий будинок загальною площею 106 кв. м. з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, виділивши їй у приватну власність відокремлену частину житлового будинку та господарських споруд, що відповідають розміру ј частки у спільному майні; та виділити в натурі ј частку земельної ділянки на якій розташоване домоволодіння по АДРЕСА_1, площа якої становить 0,0589 га.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.04.2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

Справа №751/1446/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/408/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд дійшов помилкового висновку про те, що розмір частки в житловому будинку вираховується від площі 34,7 кв. м. без урахування площі, що є самовільним будівництвом і є замалим, у зв'язку з чим поділ будинку неможливий.

Суд також не урахував, що до складу житлового будинку входять господарчі та побутові будівлі і споруди, що розміщені на земельній ділянці і становлять з ним одне ціле, а саме: сарай , вбиральня, погріб, спорудження № 1 та № 2, що підтверджується експлікацією в технічному паспорті на житловий будинок, складеного 28.12.2007 р. за наслідками проведення його технічної інвентаризації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». А тому, на її думку, загальна площа будинку, що підлягає поділу складає - 73,7 кв.м.

Крім того вказував, на те, що суд відмовив у проведенні будівельно-технічної експертизи, не надавши технічно перевірити можливість проведення такого виділу.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зЧявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_1 22.05.2008 р., вона є власником ј частини житлового будинку, що складається з житлового будинку під номером АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок житловою площею - 34,70 кв. м., зазначений на плані літерою «А», а також господарчі та побутові будівлі та споруди: сарай, зазначені на плані літерою «Б», вбиральня, зазначена на плані літерою «В», погріб, зазначений на плані літерою «Д», спорудження, № 1,2, а також власником ј частини земельної ділянки, що складається з : земельної ділянки площею - 0,0589 га, розташованої у Голосіївському районі АДРЕСА_1, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_3, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 22.05.2008 р. є власником ј частини житлового будинку, що складається з житлового будинку під номером АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок житловою площею - 34,70 кв. м., зазначений на плані літерою «А», а також господарчі та побутові будівлі та споруди: сарай, зазначені на плані літерою «Б», вбиральня, зазначена на плані літерою «В», погріб, зазначений на плані літерою «Д», спорудження, № 1, 2, та власником ј частини земельної ділянки площею 0,0589 га, розташованої на АДРЕСА_1, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_2, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 22.05.2008 р.,. отримав у спадок майно, що складається з Ѕ частини житлового будинку під номером АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок житловою площею - 34,70 кв. м., зазначений на плані літерою «А», а також господарчі та побутові будівлі та споруди: сарай, зазначені на плані літерою «Б», вбиральня, зазначена на плані літерою «В», погріб, зазначений на плані літерою «Д», спорудження, № 1,2, а також Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0589 га, розташованої по АДРЕСА_1, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено вимоги про розподіл жилого будинку загальною площею 106 кв. м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, частина якого є самочинним будівництвом і не введена в експлуатацію в установленому законом порядку, а тому виділ її частки зі спільної часткової власності, є не можливим.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, а відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Самочинним будівництвом в розумінні частини першої статті 376 ЦК України є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4. Методичних рекомендацій № 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об'єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 4.12.2013 р. у справі №6-130цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 1954 р. убачається, що житлова частина домоволодіння являє собою відокремлений будинок на 1 поверсі і складається з 1 квартири, у складі приміщень: трьох житлових кімнат, кухні передпокою, житлова площа 33,31 кв.м., корисна площа 55,30 кв.м., площа забудови 75,55 кв.м.

З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № АДРЕСА_1, виготовленого Київським міським БТІ станом на 28.12.2007 убачається, що до складу домоволодіння входять самочинні будови, а саме: прибудова «а», прибудова «а2», гараж «Г».

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 26.06.2017 р., площа житлового будинку, що підлягає поділу складає 80,2 кв.м., ідеальна частка позивачки ОСОБА_1 - ј в натуральному виді становить 20,5 кв.м. Згідно вимог нормативних документів, діючих в галузі будівництва на території України, (ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», мінімальна загальна площа для влаштування окремої однокімнатної квартири становить 30,0 кв.м., а тому експерт зіставляючи внутрішнє планування житлового будинку, частки співвласника ОСОБА_1 в одиницях площі з вимогами зазначеного нормативного документу дійшов висновку, що виділ 1/4 частки житлового будинку № АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 неможливий, оскільки недостатньо площі для влаштування окремої квартири ОСОБА_1

Оскільки, ОСОБА_1 просила поділити в натурі житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, частина якого, як встановлено судом першої інстанції є об'єктом самочинного будівництва, суд дійшов правильного висновку що зазначений житловий будинок не може бути предметом поділу, а тому обгрунтовано відмовив у задоволенні її позову. Вимог про стягнення грошової компенсації з відповідачів за належну їй частку у спільній власності позивачка не заявляла.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційноїскарги не спростовуютьправильність висновків суду першоїінстанції, а тому не убачається підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішенняГолосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розглядуцивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційноїскарги.

Головуючий: Судді: