У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_6, на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь заборгованості за договором простого товариства в сумі 24 000 доларів США.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 березня 2008 року між ним та відповідачами укладений договір простого товариства, відповідно до умов якого вони зобов'язались об'єднати вклади для спільної діяльності - придбання технічних засобів та спільно діяти з метою отримання прибутку шляхом надання послуг, передбачених технічними можливостями придбаних засобів. На виконання пункту 3.3.1 договору він вніс 30 000 доларів США. 8 квітня 2015 року направив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як учасникам товариства лист-вимогу, у якому проінформував про відмову від подальшої участі у договорі простого товариства та просив повернути вкладені ним кошти, а також виплатити прибуток, отриманий від спільної діяльності. Крім того, позивач вказує на те, що у серпні 2011 він направляв аналогічно листа ОСОБА_4 і, починаючи з жовтня 2011 року, останній частково повернув йому кошти в сумі 6 000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками.

Вказує, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 березня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 24 000 доларів США, що еквівалентно 284 397 грн, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

З огляду на зазначене, позивач просив стягнути залишок заборгованості.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року, провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що у травні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися у іншій справі з позовом до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною, визнання усного правочину дійсним. У липні 2014 року ОСОБА_3 у цій же справі звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення боргу та розірвання договору простого товариства від 13 березня 2008 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором простого товариства в сумі 24 000 доларів США, що еквівалентно 284 397,05 грн, а також заборгованість за договором позики у сумі 62 977,97 доларів США, що еквівалентно 746 518,20 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 березня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в частині часткового задоволення зустрічного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Закриваючи провадження у дійсній справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спір щодо стягнення з відповідачів боргу за договором простого товариства, укладеним 13 березня 2008 року, вже був предметом судового розгляду, тому провадження у справі підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (ч. 1 ст. 1132 ЦК України).

Статтею 1142 ЦК України передбачено, що учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніш як за три місяці до виходу з договору.

Пунктом 3.2.4 договору передбачено, що вийти з цього договору учасник має право, зробивши заяву про це не пізніше як за один місяць до виходу із договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову рішенням від 19 березня 2015 року, Апеляційний суд міста Києва виходив з того, що ОСОБА_3 не довів порушення його прав як учасника простого товариства, оскільки не повідомив усіх його учасників про намір вийти з товариства у визначений договором строк.

Крім того, відповідно до п. 6.2 договору повернення позивачеві інвестованих коштів учасники товариства ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виконують у повному обсязі в доларах США, але не менше частки ОСОБА_3, після оцінки ринкової вартості всіх активів, які належать товариству на момент розірвання договору.

Апеляційний суд, встановивши під час перегляду іншої справи, що оцінка ринкової вартості всіх активів підприємства не проводилася, вважав, що питання про повернення ОСОБА_3 інвестованих коштів є передчасним.

Звернувшись у серпні 2015 року з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором простого товариства, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що 8 квітня 2015 року ним було направлено на адресу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 письмове повідомлення про відмову від участі у договорі простого товариства від 13 березня 2008 року та прохання провести оцінку ринкової вартості всіх активів, які належать на момент розірвання чинного договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене або постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України).

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (ст. 119 ЦПК). Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі. З ними закон не пов'язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов'язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів. Однак для обґрунтування вимоги позивач повинен наводити завжди повний комплекс фактів. Відсутність одного з них може зробити вимогу необґрунтованою.

Підстава позову включає в себе ті юридичні факти, які підтверджують наявність чи відсутність спірних правовідносин, а також факти, які підтверджують порушення прав позивача (привід до пред'явлення позову).

Закриваючи провадження у справі, суди попередніх інстанції залишили поза увагою підстави позову, з яким позивач звернувся до суду, які є відмінними від підстав, що були предметом розгляду Дарницьким районним судом м. Києва.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, суди допустили порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова