Справа № 212/2584/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Колочко О.В.,

при секретарі судового засідання Деменко А.С.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, збільшивши позовні вимоги (в ред. від 14 червня 2017 року), в якому просив стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 18 133 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26 листопада 2016 року між сторонами було укладено безстроковий договір, відповідно якому позивач був зобовязаний виконувати посадові обовязки охоронника, дотримуватися правил з охорони праці, а відповідач зобовязався оплачувати працю працівника в розмірі 1450 грн., але не нижче мінімальної заробітної плати на місяць. Посадові обовязки позивач виконував у мінімаркеті «Промінь» по вулиці Кармелюка, 4 в м. Кривий Ріг при змінній праці. В грудні 2016 року позивача було ознайомлено із графіком змін в січні 2017 року під підпис. 03 та 04 січня 2017 року позивач відпрацював свої зміни, але прибувши 07 січня 2017 року для виконання посадових обовязків, його було не допущено до роботи, пояснивши, що на його послуги не потребують, без розяснення будь-яких причин цього. 02 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з запитом щодо недопущення до виконання обовязків, відповідь на який не отримав. За період січень-червень 2017 року заробітна плата позивачу не виплачувалася, в звязку з чим він звернувся до суду з цим позовом.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, суду пояснив, що 05 січня 2017 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення за ст. 38 КЗпП України в звязку з переїздом на інше місце проживання, однак йому було відмовлено у звільненні без відпрацювання двох тижнів. 07 січня 2017 року він прийшов до роботи, однак касир магазину йому повідомила, що на його послуги не потребують без зазначення причини. Про звільнення він дізнався під час перебування цивільної справи в суді. Також зазначив, що заяву про звільнення від 06.01.2017 він не підписував, а таку заяву без зазначення дати писав при прийнятті на роботу, також він підписував трудовий договір в розділі про звільнення без окулярів, і не бачив що саме він підписує так саме при прийнятті на роботі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, суду пояснила, що дійсно ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді охоронника. 06 січня 2017 року він власноруч написав заяву про звільнення, яка була задоволена і в цей же день трудовий договір був розірваний, про що позивач і підписався в трудовому договорі. Усі належні позивачу виплати за грудень 2016 року та січень 2017 року за відпрацьований час були перераховані ОСОБА_1 без порушення вимог трудового законодавства, а саме 10 січня 2017 року, тобто на наступний робочий день після святкових днів. 24 січня 2017 року відповідачем було подану заяву про припинення ФОП.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

ОСОБА_4 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки зазначені в ст. 116 цього кодексу підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що 26 листопада 2016 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір, згідно якому ОСОБА_1 зобовязався виконувати посадові обовязки охоронника, дотримуватися правил з охорони праці, а ФОП ОСОБА_3 зобовязався оплачувати працю працівника у розмірі 1450,00 грн., але не нижче мінімальної заробітної плати на місяць. Час виконання робіт був встановлений з 08.00 до 13.00 години та з 14.00 до 20.00 години, але не більше 40 годин на тиждень, вихідні дні надавалися три дні робочих, три дні вихідних. Відпустка 24 календарних дні (а.с. 3-4).

Трудовий договір набрав чинності з моменту його підписання 26 листопада 2016 року.

06 січня 2017 року ОСОБА_1 надав на імя ФОП ОСОБА_3 заяву про звільнення за власним бажанням, яка була завізована роботодавцем 06 січня 2017 року «Звільнити без відпрацювання» (а.с. 24).

Відповідно Розпорядженню № 1 від 06.01.2017 ОСОБА_1ю. був звільнений з посади охоронника за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис (а.с. 25).

Трудовий договір був розірваний 06 січня 2017 року, про що свідчить запис в ньому в графі15 «звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України» і підписи ФОП ОСОБА_3Б, завірений печаткою та ОСОБА_1 (а.с. 23 зворотній бік).

Як вбачається з копій податкових розрахунків та квитанцій, ФОП ОСОБА_3 виплатив ОСОБА_1 заробітну плату за грудень 2016 року та січень 2017 року в сумах 1707,90 грн. та 429,38 грн. (а.с. 39-42).

Відповідно до копій поштового переказу та фіскального чеку від 10.01.2017 ОСОБА_1 було переказано розрахунок по заробітній платі в сумі 1512,96 грн. (а.с. 26).

ОСОБА_4 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.05.2017, ФОП ОСОБА_3 24 січня 2017 року припинив підприємницьку діяльність за власним бажанням (а.с. 30).

Таким чином, враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки факт порушення строків виплати ОСОБА_1 усіх сум при звільненні не підтвердився.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що він не знав про звільнення 06 січня 2017 року, не писав заяву про звільнення, не підписував трудовий договір про його розірвання, оскільки такі обставини не були підтверджені належними і допустимими доказами при судовому розгляді.

Що стосується пояснень позивача про відмову відповідача від заповнення трудової книжки, а також пояснень представника відповідача про ненадання позивачем трудової книжки для заповнення, суд не звертає на них уваги, оскільки сторонами не були надані на підтвердження своїх пояснень жодного доказу, зокрема позивачем навіть не було надано суду на огляд оригінал трудової книжки.

Під час розгляду справи сторонам неодноразово розяснювалися їх процесуальні права та обовязки, зокрема обовязок доказування позовних вимог та заперечень на них, а також право сторін витребувати докази, надавати докази, заявляти про виклик свідків, однак позивач не заявляв жодного клопотання про надання або витребування доказів, виклик свідків, на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, в задоволенні якого йому відмовлено, то суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу.

Повний текст рішення складений та підписаний 22 вересня 2017 року.

Суддя: О. В. Колочко