У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про захист прав споживача за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2016 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриваБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Посилалось на те, що 19 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № НАВ0GА, за умовами якого останній отримав кредит на суму 25 000 доларів США на строк до 18 жовтня 2027 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами на умовах, встановлених кредитним договором.

На забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки, а між банком та ОСОБА_3 - договір іпотеки, за яким в іпотеку передано будинок по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 17 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 26 443,63 доларів США, яка складається з: 21 986,12 доларів США - заборгованості за кредитом, 2 037,32 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 493,06 доларів США - заборгованості з комісії за користування кредитом, 658,87 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 9,49 доларів США - штрафу (фіксована частина), 1 258,77 доларів США - штрафу (процентна складова).

Під час судового розгляду ПАТ КБ «ПриваБанк» уточнив позовні вимоги та зазначив, що відповідно до договору факторингу № 1 від 1 листопада 2007 року право вимоги за кредитним договором № НАВ0GА від 19 жовтня 2007 року, укладеним з ОСОБА_3, та договором поруки №НАВ0GА.1 від 19 жовтня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4, відступлено ПАТ «Акцент-Банк».

Оскільки 1 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір аутсорсингу - надання послуг, перелік яких встановлено у додатковій угоді до договору від 26 грудня 2007 року (а саме надання послуг із вчиненням від свого імені дій, спрямованих на стягнення заборгованостей, що виникають з кредитних договорів), ПАТ КБ «ПриваБанк» просив солідарно стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № HAB0GA від 19 жовтня 2007 року у розмірі 26 443,63 доларів США, що станом на 17 лютого 2015 року складає 696 789,55 грн.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання, як наслідок, недійсними кредитного договору та договору іпотеки, мотивуючи позовні вимоги тим, що при укладенні кредитного договору ПАТ КБ «ПриваБанк» не повідомив належним чином його як споживача про основні умови кредитування, відмінності схем кредитування, ризики, які покладаються на споживача додатково у зв'язку із застосуванням іноземної валюти, не надав даних щодо реальної відсоткової ставки та повної вартості кредиту. Свідомо неповідомивши його про умови кредитування, ПАТ КБ «ПриватБанк» виклав положення щодо порядку та умов видачі кредиту, зміст яких не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ПАТ КБ «Акцент-банк».

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати і в цій частині направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права. У іншій частині судові рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» не оскаржує.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати і в цій частині направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права. У іншій частині судові рішення ОСОБА_3 не оскаржує.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № НАВ0GА, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США на строк до 18 жовтня 2027 року зі сплатою всіх обумовлених нарахувань.

Виконання зобов'язаннь за цим кредитним договором забезпечено договором поруки, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, та договором іпотеки, укладеним між банком та ОСОБА_3

Також встановлено, і ПАТ КБ «ПриваБанк» цього не заперечував, що 1 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відступив ПАТ «Акцент Банк» усі права зі стягнення заборгованості за кредитним договором № НАВ0GА, укладеним з ОСОБА_3, та договором іпотеки, про що боржника ОСОБА_3 повідомлено листом від 1листопада 2007 року.

11 вересня 2014 року ПАТ «Акцент Банк» через наявність заборгованості за кредитним договором направив ОСОБА_3 вимогу про дострокове повернення суми кредиту, а також процентів, штрафу у строк до 27 вересня 2014 року.

Так, звернувшись у 2015 році до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути заборгованість, що утворилась за кредитним договором, на свою користь.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено, що 1 листопада 2007 року укладено договір аутсорсингу (про надання послуг), відповідно до п. 1.1 якого виконавець (ЗАО «ПриватБанк») надає у розпорядження замовника (ЗАО «Акцент-Банк») своїх працівників для виконання послуг замовника, а замовник зобов'язується сплатити послуги виконавця на умовах, встановлених у додатку, який є невід'ємною частиною цього договору. Строк дії договору аутсорсингу встановлено до 1 листопада 2012 року. Додатковою угодою №1 від 26 грудня 2007 року до цього договору № 1.07 від 1 листопада 2007 року зазначено про можливість здійснення таких дій виконавцем (ЗАО КБ «ПриватБанк») як від свого імені, так і від імені замовника (ЗАО «Акцент Банк»).

Зазначена додаткова угода діє в межах договору № 1.07, є його невід'ємною частиною і є дійсною до 1 листопада 2012 року.

1 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк» укладено додаткову угоду № 2 до договору № 1.07 від 1 листопада 2007 року, у п. 2 якої зазначено строк дії договору аутсорсингу до 2 листопада 2013 року та вказано, що у випадку, якщо жодна зі сторін не повідомляє про його припинення, цей договір діє на тих же умовах на строк, що установлений основним договором.

При цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» у письмових поясненнях до позовної заяви зазначав, що він подав позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, але на підставі договору аутсорсингу вчиняє ці дії з метою передачі стягненої заборгованості новому кредитору ПАТ «Акцент-Банк».

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнив позовні вимоги та зазначив, що звернувся до суду з позовом в інтересах ПАТ «Акцент-Банк» та просив стягнути заборгованість у солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом про стягнення заборгованості на свою користь, незважаючи на те, що право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3, передано ПАТ «Акцент-Банк». Посилання позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що він діє в інтересах ПАТ «Акцент-Банк» на підставі договору аутсорсингу від 1 листопада 2007 року № 1.07, строк дії якого додатковою угодою встановлено до 1 листопада 2013 року, суд визнав безпідставним, адже на час звернення до суду договір аутсорсингу № 1.07 втратив чинність. При цьому суд дійшов висновку, що основний договір аутсорсингу не містить даних про термін його дії, а містить конкретний строк його закінчення - 1 листопада 2013 року. Отже, строк його дії на час звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду сплив. Будь яких-інших документів, які б підтверджувати правові підстави ПАТ КБ «ПриватБанк» на вчинення дій із стягнення заборгованості з боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах ПАТ «Акцент -Банк», матеріали справи не містять.

Такі висновки суду є правильними.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа у порядку, встановленому цим Кодексом, може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

За ст. 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Участь у справі представника передбачена ст. 38 ЦПК України, зокрема сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники.

Також, за змістом ст. 244 ЦК України, якщо представництво інтересів особи ґрунтується на договорі або за довіреністю, то особа, яка діє за таким договором або довіреністю, може здійснювати дії, перелік яких встановлено довіреністю або договором.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», суди вірно виходили з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не є належним позивачем у справі, оскільки на час звернення до суду (березнь 2015 року) не має будь-яких повноважень на представлення інтересів ПАТ «Акцент-Банк» при вирішенні питання стягнення заборгованості за кредитним договором, адже договір про надання послуг (аутсорсинг) щодо на стягнення заборгованості за кредитним договором на свою користь з метою передачі стягнених коштів кредитору ПАТ «Акцент-Банк» втратив чинність, довіреність представнику ПАТ КБ «ПриватБанк» видана поза межами укладеної угоди про надання послуг (аутсорсингу), а інших документів, які б надавали ПАТ КБ «ПриватБанк» право стягувати заборгованість з боржника від свого імені та саме на свою користь, суду не надано.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» зводяться до незгоди із висновками судів у частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та спростовуються матеріалами справи. Докази та обставини, на які посилається ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами дотримані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд вірно встановив, що 16 жовтня 2007 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредиту для купівлі автомобілю, власноручно 16 жовтня 2007 року заповнив анкету-заяву про надання йому кредиту, був ознайомлений із умовами кредитування, вартістю кредитних послуг, їх переліком, у тому числі, із вартістю страхування, про що свідчить його власноручний підпис.

Посилання ОСОБА_3 про введення його в оману працівниками банку щодо валюти кредитування безпідставне.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди вірно виходили із того, що положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання у іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Із такими висновками погоджується колегія суддів.

За таких обставин підстав для визнання договору кредиту, як і укладеного на забезпечення його договору іпотеки, недійсними немає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що суди вірно визначилися з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, у повній мірі з'ясували обставини, які мають значення для вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційні скарги і залишає судові рішення без змін, оскільки рвони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова