АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Юзькова О.Л.
№22-ц/796/8649/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа №761/3950/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, громадської організації «Детектор медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_3 та Громадською організацією «Детектор медіа» ІНФОРМАЦІЯ_1 року о 10:00 год. на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2/ у статті «ІНФОРМАЦІЯ_3», а саме: Речення №1 абзацу 12: «…рупор «русского міра» ОСОБА_1»; Речення №l-№3 абзацу 13: «Чи є канал ОСОБА_4 не безпечнішим за канал «Дождь» для українського споживача? (речення №1) Гадаю, так (речення №2) Але Україна не має жодного впливу на інтернет-простір.. щоби заборонити чи обмежити тих, хто порушує український закон у мережі» (речення №3); Речення №7 абзацу №13: «..ОСОБА_1.. скандального українського псевдобіженця». Зобов'язати відповідачів не пізніше 5 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати поширену ними інформацію у спосіб, у який така інформація була поширена, а саме: шляхом оприлюднення на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 резолютивної частини рішення суду.

В мотивування вимог посилався на те, що наведена в статті інформація є повністю недостовірною, носить негативний характер та порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.06.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказував на те, що у реченні «…рупор «русского міра» ОСОБА_1» автор у стверджувальній формі повідомляє про позивача негативну інформацію.

Із численних законодавчих актів України вбачається, що Російську Федерацію в діючому законодавстві України визначено, як країну агресор, яка окупувала частину територій України, тому висловлювання «рупор «руського міра» в Україні сприймається вкрай негативно. Застосовуючи до позивача наведене висловлювання, автор публікації створює у читачів негативну асоціацію про те, що він, будучи популярним відеоблогером, на канал якого в Youtube підписано майже 1 000000 користувачів, висвітлюючи у відеозаписах власне бачення подій, які відбуваються, зокрема, в Україні, Російській Федерації чи Європі, подає цю інформацію виключно в інтересах та з позиції прихильності до Російської Федерації, що не відповідає дійсності. Зі свого боку позивач, як професійний журналіст, намагається подавати інформацію про події, публічних та політичних діячів України та Російської Федерації всебічно, без схильності до тієї чи іншої сторони, та незалежно від приналежності до країни.

Крім того, в оспорюваній публікації не має жодного посилання на офіційне джерело інформації, з якого ОСОБА_3 отримав чи міг отримати інформацію, зокрема, про те, що позивач «інсценував напад на самого себе й переслідування режиму ОСОБА_7, у зв'язку з чим отримав політичний притулок у ЄС». Що покладає обов'язок та відповідальність саме на автора публікації за перевірку та поширення цієї інформації.

Зазначав, що 05.10.2011 pоку Департамент із зв'язків з громадськістю ГУ МВС України в м. Києві зробив розсилку по ЗМІ прес-релізу під назвою «замах на вбивство виявилося інсценуванням», в якому повідомив, що позивач інсценував замах на себе, що стало підставою для порушення у відношенні нього кримінальної справи за ч.2 ст.383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину зі штучним створенням доказів обвинувачення).

При цьому, сам факт порушення кримінальної справи не є підтвердженням чи доведеністю того, що особа, у відношенні якої порушено кримінальну справу дійсно вчинила те діяння, в якій вона підозрюється.

Висловлювання у відношенні позивача про інсценування нападу на самого себе, як вже встановленого і підтвердженого факту, не відповідає дійсності, є неправдивим, оскільки не підтверджене обвинувальним вироком суду у кримінальній справі.

Політичний притулок у Литві позивач отримав у червні 2012 року, ще задовго до «поразки ОСОБА_7», тому дане твердження не відповідає дійсності.

Вважає, що поширена про позивача у оспорюваній публікації недостовірна інформація не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, а несе в собі негативну інформацію щодо особи ОСОБА_1 Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на тe, що відповідачі поширювали не оціночні судження відносно позивача, а факти, достовірність яких можна перевірити чи спростувати.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з підстав наведених в ній.

Представники відповідача ОСОБА_3 та представник відповідача громадської організації «Детектор медіа» проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що поширена про позивача інформація не є відомостями, які містять фактичні дані, а є оціночним судженням, щодо яких позивач має право на відповідь.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року о 10:00 год на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2/ була розміщена стаття «ІНФОРМАЦІЯ_3» автора ОСОБА_5

Власником зазначеного веб-сайту є Громадська організація «Детектор медіа».

У зазначеній публікації наведено, зокрема, наступне: «Найпопулярнішим, за версією Socialbakers українським каналом є відомий відеоблогер-утікач і рупор «руського міра» ОСОБА_4, який спершу, на думку вашого автора, інсценував напад на самого себе й переслідування режиму ОСОБА_7, у зв'язку з чим отримав політичний притулок у ЄС, під час Майдану почав активно співпрацювати з українською владою, а після поразки ОСОБА_7 влаштував ще одну інсценізацію зі втечею й викладенням даних своєї кредитної картки для допомоги, а буквально за кілька днів уже став широкоцитованим провладними російськими ЗМІ»;

«Чи є канал ОСОБА_4 не безпечнішим за канал «Дождь» для українського споживача?. Гадаю, так. Але Україна не має жодного впливу на інтернет-простір і не має свого «Роскомнадзора», щоби заборонити чи обмежити тих, хто порушує український закон в мережі»;

«Єдиний канал, через який «відеоблогер» ОСОБА_4 міг потрапити через телебачення до українського глядача, залишався канал «Дождь», а тепер канал ОСОБА_4 знімає про заборону каналу «Дождь», а той вдячно коментує скандального українського псевдо біженця».

Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з ст.ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Частиною 1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

В силу ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір та кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Крім того, апеляційна інстанція враховує і ту обставину, що за змістом ст.10 Конвенції свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика осіб які публічно висловлюють свою позицію щодо важливого суспільного інтересу, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли особа доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена.

Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов'язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов'язком і відповідальністю щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя. Це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії».

Узагальнюючи викладене, апеляційна інстанція приходить до висновку, що поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст.10 захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Зазначене вказує на те, що спірна інформація є суб'єктивною оцінкою дій, яка містить критичні висловлювання, не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями.

Зважаючи на відсутність фактичного змісту тa суб'єктивний характер вказаних оціночних суджень, з огляду також на використання мовно-стилістичних засобів, колегія суддів не може встановити їх правдивість та взяти до уваги надані позивачем докази на їх спростування.

Стаття ОСОБА_3 містить аналіз і співставлення як спеціальної фактологічної інформації зі спеціалізованих джерел, так і великої кількості інформаційних матеріалів, оприлюднених в різних засобах масової інформації і є в загальному доступі в мережі Інтернет, які стосуються в тому числі фактів біографії ОСОБА_1

Матеріалами справи підтверджується і позивачем не заперечується, що йому було надано політичний притулок. Висновок ОСОБА_3 про «псевдобіженця» автор зробив лише ставлячи під сумнів, на що має право при оціночних судженнях, в дійсності тих підстав отримання такого притулку.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді