Справа № 357/8778/16-ц Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/1131/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 31.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

31 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Журби С.О.,

При секретарі - Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та трьох процентів річних.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та трьох процентів річних, мотивуючи її тим, що між нею та відповідачем, 23 березня 2011 року був укладений договір позики за реєстром № 638, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримав 5843 грн., які зобовязався повернути до 28 квітня 2011 року.

Зазначила, що 23 вересня 2011 року у звязку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області був вчинений виконавчий напис за реєстровим № 2177, а постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № 29457065 по виконанню виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.

Посилаючись на наявність непогашеної заборгованості в розмірі 59 843 грн., позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 5 385,87 грн. - 3% річних та 53 260,27 грн. інфляційних втрат, а також судовий збір.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5 307,17 грн. 3% річних, 53 260,27 грн. інфляційних витрат, 582,73 грн. судового збору.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухвалити у справі нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листиопада 2016 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, 23 березня 2011 року був укладений договір позики за реєстром № 638, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримав 5843 грн., які зобовязався повернути ОСОБА_3 до 28 квітня 2011 року.

У звязку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики, 23 вересня 2011 року, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області був вчинений виконавчий напис за реєстровим № 2177 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, грошових коштів - неповернутої суми позики у розмірі 59 843 грн.

25 жовтня 2011 року, державним виконавцем відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, за заявою ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження № 29457065 по виконанню виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. 1 та ч. З ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вчинення виконавчого напису про стягнення грошової суми за договором позики за змістом ч. З ст. 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплатити проценти за користування грошима, передбачені ст. 1048 ЦК України, а також суму, передбачену ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 17, 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України. За змістом ч. 2 ст.625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в межах трьохрічного строку за період з 12 серпня 2013 року по 27 липня 2016 року, яка складається з 5 307,17 грн. 3% річних та 53 260,27 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2013 року по липень 2016 року.

Також, колегія суддів погоджується з тим, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області не прийнято до уваги доводи відповідача про сплив строку позовної давності та необхідність у зв»язку з цим відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову, так як вони є безпідставними та такими, що грунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, оскільки, судом стягнута сума за період з 12 серпня 2013 року по 27 липня 2016 року, тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

Так як Білоцерківський міськрайонний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залищити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: