Номер провадження: 22-ц/785/6785/17
Номер справи місцевого суду: 515/308/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку колишнього колгоспного двору частково недійсним і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку,

встановила:

03.03.2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 09 листопада 1975 року позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_3 уклали шлюб та почали проживати разом у житловому будинку матері відповідачки ОСОБА_5 по вул. Зарічна (колишня Піонерська), 20 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області. З 26 грудня 1983 року і до теперішнього часу позивач офіційно зареєстрований у даному будинку (далі спірний будинок).

Вказаний будинок відносився до типу колгоспних дворів, так як позивач та ОСОБА_5 працювали у колгоспі «Правда» (с.Струмок та с.Спаське) Татарбунарського району. У 1988 році ОСОБА_5 вийшла на пенсію і до смерті, тобто до 2007 року, була колгоспною пенсіонеркою, а позивач також до своєї пенсії продовжував працювати у колгоспі.

На теперішній час відповідач, у звязку з розривом їх сімейних відносин та розірванням шлюбу, почала співмешкати з іншим чоловіком та не допускає позивача до спірного житлового будинку, мотивуючи тим, що вона є власником всього спірного будинку, так як 23 грудня 1992 року її мати подарувала їй цей будинок.

Посилаючись на те, що такими діями відповідачки порушуються права позивача, який на теперішній час є інвалідом 2 групи, він вимушений звернутися до суду з даним позовом і просив визнати частково недійсним договір дарування спірного будинку та визнати за ним право власності на 1/3 частину будинку, вважаючи, що на 15 квітня 1991 року, після набрання чинності Закону України «Про власність», збереглося його право спільної сумісної власності як члена колгоспного двору.

Відповідачка та її представник вважали, що позовна заява задоволенню не підлягає, надали до суду письмові заперечення, в яких посилалися на те, що спірний будинок не відноситься до типу колгоспних дворів і даний факт не підтверджено позивачем, крім того побудований ще покійними батьками відповідачки, переданий їй в дар матірю, а після переходу у власність відповідачки, будинок нею поліпшувався, саме вона доглядала за ним.

Оскільки даний спірний будинок перейшов за договором дарування, тому не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу між ними.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 липня 2017 року позовна заява ОСОБА_4 була задоволена частково.

Визнано недійсним в 1/4 частині договір дарування від 23 грудня 1992 року спірного будинку, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, та визнано за позивачем ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/4 частину спірного будинку.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок відноситься до типу колгоспного двору, членом якого станом на 15.04.1991 року був ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 120, ч. 2 ст. 123 ЦК УPCP 1963 р., у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а розмір частки члена двору встановлюється з огляду на рівність часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Виходячи із вказаних обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачу ОСОБА_4 на час введення в дію закону України «Про власність», тобто станом на 15.04.1991 року, належало на праві власності 1/4 частині спірного будинку.

При цьому суд виходив із того, що на вказану дату членами колгоспного двору були позивач ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3, її мама ОСОБА_5 та донька сторін ОСОБА_6 (а.с.120-133).

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, дійсно, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_3 в 1975 році, поселився у спірний будинок, а з 1983 року був у ньому зареєстрований.

Погосподарські книгидокументи первинного обліку в сільських Радах народних депутатів з 1935 року. Складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім'ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні.

У першому розділі особового рахунку записуються поіменно всі особи, які постійно проживають в господарстві, із зазначенням дати їх народження, статі, національності, рівня освіти, місця навчання і роботи, посади або заняття, відомостей про інвалідність і пенсійне забезпечення. У цей же розділ вписуються народжені і новоприбулі, виписуються померлі і вибулі в інше постійне місце проживання, тут же робляться записи щодо осіб, тимчасово відсутніх.

Погосподарські книги складаються 1 раз на 3 роки, записи в них уточнюються щороку станом на 1 січня і 1 червня. На підставі цих записів фінансові органи обчислюють сільськогосподарський податок, органи державного страхування ведуть облік обєктів обов'язкового, страхування, органи народної освіти здійснюють облік дітей, які підлягають навчанню. За даними погосподарських книг сільради складають також щорічний звіт, в якому містяться відомості про чисельність і склад сільського населення за статтю, віку і суспільними групами.

Так, у відповідності до витягу із погосподарської книги та свідоцтва про право власності, до 15.04.1991 року спірний будинок відносився до суспільної підгрупи господарств колгоспний двір. Членами даного колгоспного двору були четверо осіб: позивач ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3, її мама ОСОБА_5 та донька сторі ОСОБА_6 (а.с.120-133).

Як вбачається із копії трудової книжки позивача ОСОБА_7, згідно наказу № 1 від 02.01.1976 року, з січня 1976 року він був прийнятий в члени колгоспу «Правда», ден працював до 1993 року (а.с.62).

З із цим підстав є необґрунтованим посилання заявника апеляційної скарги на ст. 126 ЦК УРСР 1963р., згідно якої працездатний член колгоспного двору втрачає право па частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Крім того, згідно довідки виконкому Струмківської сільської ради Ттарбунарського району Одеської області від 14.11.2016 року № 1468 спірний житловий будинок до 1991 року відносився до типу колгоспних дворів (а.с.12).

Таким чином, весь вказаний період, тобто з січня 1976 року по 15 квітня 1991 року позивач був членом колгоспу «Правда», в якому працював.

У звязку з цим, та на підставі діючого на той час законодавства, кожному із членів колгоспного двору належало право власності на 1/4 частину вказаного колгоспного двору, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 на те, що спірний будинок був збудований її батьками ще до вселення в нього позивача ОСОБА_4, а тому останній не має на нього ніякого права, є безпідставними, оскільки право власності у колгоспному дворі виникало зовсім з інших підстав, а саме: з підстав членства в колгоспному дворі, а не з підстав вкладення грошових коштів або власної праці в будівництво цього будинку.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, судом першої інстанції не було враховано, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для захисту своїх прав, а тому суд мав відмовити йому у позові з цих підстав.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 р., який діяв до 01.01.2014 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки.

Згідно зі ст. 80 ЦК 1963 р. закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до абзацу 2 пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 25.05.98 р. № 15, на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 1992 року мама відповідачки ОСОБА_5 уклала договір дарування спірного будинку, згідно якого подарувала вказаний будинок відповідачці ОСОБА_3 (а.с.9).

Також 11.01.2000 року між подружжям ОСОБА_3 рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області був розірваний шлюб (а.с.11).

З цих підстав слід зазначити, що згідно ч.2, 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України, який також був дійсним до 01.01.2004 року, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Таким чином, позивач після розірвання шлюбу знав, або повинен був знати про порушення свого права, яке виразилось у даруванні спірного будинку ОСОБА_5 відповідачці ОСОБА_3

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 червня 2001 року позивача було зобовязано не перешкоджати ОСОБА_3 у здійсненні права власності спірним будинком і звільнити його (а.с.74).

Зазначені обставини безспірно свідчать про те, що позивач ОСОБА_4 знав про порушення свого права на частку у спірному будинку, оскільки достеменно знав про те, що спірний будинок належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_3 і про те, що він позбавлений права користування цим будинком.

У відповідності до ч.2 ст.72 СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Крім того, згідно ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як розяснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Тобто, відповідно до законодавства України, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли право або охоронюваний законом інтерес позивача порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач надала суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с.88-89).

Виходячи з викладеного, та враховуючи, що право позивача ОСОБА_4 на 1/4 частину спірного будинку було порушене, про що він безсумнівно дізнався ще в 2001 році із рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 червня 2001 року, то у відповідності до ст.ст. 256, 267 ЦК України, суд зобовязаний застосувати строк позовної давності і відмовити в позові з цих підстав.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалені на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права. У звязку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку колишнього колгоспного двору частково недійсним і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку відмовити, через пропуск строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 88 ЦПК України, та враховуючи, що позивач є інвалідом 2 групи (а.с.3), колегія суддів також вважає за необхідне судові витрати у сумі 704 грн., сплата яких була апелянту відстрочена до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, віднести на рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 липня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку колишнього колгоспного двору частково недійсним і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку відмовити.

Судові витрати у сумі 704 грн., сплата яких була апелянту відстрочена до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, віднести на рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2