У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кадєтова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору позики недійсним правочином, визнання договорів іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими, а також визнання укладеним договору позики та застосування до нього правил щодо правочину позики,

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03 листопада 2015 року її було визнано потерпілою від злочинних дій ОСОБА_3 у співучасті з ОСОБА_4, які шахрайським шляхом заволоділи квартирою позивача за адресою: АДРЕСА_1 та грошовими коштами.

Вказує, що 20 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_3 формально був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримує у позику 300 658,60 грн, що становить еквівалент 37 400 доларів США, без нарахування відсотків. Фактично грошові кошти за спірним договором отримала ОСОБА_4, що вказує на укладення цієї угоди іншими особами, а сам договір укладений позивачем під тиском та оманою з боку зазначених осіб.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором 20 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 76053, за умовами якого ОСОБА_2 (іпотекодавець) передала ОСОБА_3 (іпотекодержатель) в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Також цього дня між сторонами з відкладною умовою укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач передає позивачу, а останній зобов'язується прийняти у власність зазначене вище нерухоме майно.

Вважає, що фактично основне зобов'язання, яке виникло між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки не існувало, то відповідно і договір іпотеки припиняється.

Враховуючи викладене вище, просила суд визнати договір позики від 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним правочином; визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики та застосувати до нього правила, щодо правочину позики; визнати договір іпотеки від 20 квітня 2012 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 квітня 2014 року укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припиненими. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту того, що договір позики, вчинений позивачем проти її волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідачів, а також, що договір позики був укладений саме між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Враховуючи похідний характер решти позовних вимог, суди дійшли висновку про їх безпідставність.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,-

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору позики недійсним правочином, визнання договорів іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими, а також визнання укладеним договору позики та застосування до нього правил щодо правочину позики.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Кадєтова