Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/265/17-ц Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі судового засідання Кучерявому О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року,-

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначала, що 14.09.2015 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір про реструктуризацію заборгованості, яка виникла у результаті невиконання зобовязання щодо укладення договору купівлі-продажу квартири, та станом на день укладення цього договору становить 12400 грн. Відповідно до умов зазначеного договору відповідач зобовязалася повернути борг щомісячними платежами у розмірі 2066,67 грн. до березня 2016 року. Однак, ОСОБА_2 зобовязання не виконала у зазначений строк, тому ОСОБА_1 просила стягнути на її користь 8400 грн. боргу за вказаним договором, 2774,66 грн. пені, 1148,47 грн. інфляційних нарахувань, 265,41 грн. - 3% річних та вирішити питання щодо відшкодування судових витрат.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, вирішено питання відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Зазначає, що відносини між нею та ОСОБА_1 виникли у звязку із домовленістю щодо продажу нею квартири позивачу, в рахунок оплати вартості квартири вона отримала від ОСОБА_1 15080 грн., які в подальшому повернула. Так як договір реструктуризації сам по собі не може бути підставою для стягнення заборгованості, оскільки є похідним від основного договору, якого не існує, тому вважала заявлені позивачем вимоги безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини на підставі договору про реструктуризацію заборгованості, а тому у разі порушення зобовязання наступають правові наслідки встановлені договором, як це передбачено ст. 611 ЦК України. Суд також зазначив, що в судовому засіданні сторона відповідача не надала доказів наявності підстав звільнення її від виконання взятих на себе письмовим договором зобовязань, договір від 14 вересня 2015 року нею не оспорювався, частково виконувався, будь-яких застережень при його укладенні умови договору не містять.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 14 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про реструктуризацію заборгованості.

Пунктом 1.1. Договору передбачено, що на основі спільної домовленості між «Кредитором» та «Боржником» досягнуто згоди на проведення реструктуризації боргу, який виник в результаті невиконання «Боржником» зобовязання щодо укладення договору купівлі-продажу квартири /а.с.7/.

Розпискою від 3 лютого 2014 року підтверджується, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 10 000 грн. в рахунок продажу квартири по вул. Б.Шосе, 6 в м. Коростень, яка буде здійснена за 25 000 гривень та зобовязалась укласти договір купівлі-продажу до 01.01.2015 року (а.с. 41).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2015 року ОСОБА_2 продала належну їй квартиру по вул. Білокоровицьке Шосе,6 в м. Коростені ОСОБА_3 /а.с.42/.

Таким чином ОСОБА_2 продала свою квартиру не ОСОБА_1, як зазначалось в розписці, а іншій особі.

В апеляційному суді представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 пояснила, що в суді першої інстанції вона вступила у справу на стадії судових дебатів та просила суд відновити розгляд справи та дослідити докази відповідача, проте судом у задоволенні клопотання було безпідставно відмовлено.

За таких обставин апеляційним судом було прийнято докази ОСОБА_2, яка, зокрема, надала лист-вимогу, направлену на її адресу ОСОБА_1 11 червня 2015 року, у якій остання вимагала оформити договір купівлі-продажу квартири та вказала, що в рахунок належних за договором платежів на підтвердження виконання зобовязання передала ОСОБА_2 10 000грн. та в подальшому ще 7 000грн., а всього 17 000грн. У вказаному листі, звертаючись до ОСОБА_2, ОСОБА_1 зазначила, що вона (ОСОБА_2М.) взятих зобовязань не виконала, договір купівлі-продажу не оформила, квартири не продала, а завдаток в сумі 17 000грн. повернула їй переказом, що підтверджується квитанцією ТОВ «Пост Фінанси» від 06.05.2015 року №2418 /а.с.98/.

Отже, письмовими доказами, які в контексті положень ст.58,59 ЦПК України, є належними та допустимими, підтверджується, що ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1 отримані кошти. Доказів того, що ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 більшу суму ніж 17 000грн. матеріали справи не містять.

Розцінюючи передані кошти як завдаток, ОСОБА_1, як вона пояснила в апеляційному суді, вважала, що має право на їх повернення в подвійному розмірі.

Проте в розумінні положень ЦК України сплачені в рахунок виконання договору 17 000 грн. не є завдатком, а є авансом, оскільки суми коштів сплачувались до укладення основного договору, а тому аванс підлягав поверненню особі, яка його сплатила (ОСОБА_1М.) у сплаченій нею сумі (ч.2 ст.570 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо (ст.509 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України забезпечується виконання зобовязання (основного зобовязання).

Договір реструктуризації не є тим договором, згідно якого у сторін вперше виникли якісь права та обовязки, а є похідним від основного.

А тому встановивши, що усе отримане в рахунок купівлі квартири ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що підстав для стягнення коштів за договором реструктуризації не було.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313,314,316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: