АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи № 757/9144/16-ц Головуючий у 1-й інстанції -Москаленко К.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8276/2017 Доповідач - Шахова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та суми компенсації за затримку за апеляційною скаргою Апарату Верховної Ради України, поданою його представником Романюком Тарасом Володимировичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 13 грудня 2013 року по 26 листопада 2014 року він працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України VІІ скликання за строковим трудовим договором. 26 листопада 2014 року Верховна Рада України VІІ скликання достроково припинила свої повноваження і його було звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України.

Посилаючись на те, що повного розрахунку при звільненні із ним не проведено, зокрема не виплачено одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та п 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР, у розмірі його тримісячної заробітної плати, просив стягнути одноразову грошову допомогу у розмірі 19 028 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 87 640 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 18 827 грн. 18 коп. та у відшкодування суми середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги (розрахунку) при звільненні за період з 28 листопада 2014 року по 29 лютого 2016 року (313 днів) у розмірі 79 293 грн. 33 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду представник Апарату Верховної Ради України - Романюк Т.В., подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції не врахував, що в законі України «Про Державний Бюджет України на 2014 рік» відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам, Апарат Верховної Ради України, який не є роботодавцем відносно повивача, не мав законних підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі його тримісячної заробітної плати.

У іншій частині судове рішення суду першої інстанції заявником не оскаржено і підстав перевіряти його законність і обґрунтованість у цій частині у суду апеляційної інстанції немає.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в оскаржуваній частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виплатив позивачеві встановленої законом одноразової грошової допомоги при звільненні, а відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від обов'язку виплати такої допомоги. Крім того, суд послався також на те, що не проведення повного розрахунку при звільненні є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 13 грудня 2013 року по 26 листопада 2014 року ОСОБА_1 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України VІІ скликання за строковим трудовим договором без поширення дії Закону України «про державну службу».

26 листопада 2014 року Верховна Рада України VІІ скликання достроково припинила свої повноваження і ОСОБА_1 було звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що повного розрахунку при звільненні із ним не проведено, зокрема не виплачено одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та п 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР, у розмірі його тримісячної заробітної плати.

Статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, а також правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень, визначаються Законом України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-XII (із змінами і доповненнями).

Відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України.

Народний депутат України самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов'язки між ними та особисто здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно абзацу 6 пункту 3 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до статті 3.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Частиною третьою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно положень статей 21-49 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз'яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов'язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Частиною 5 статті 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.

Тобто, всі виплати які виникають з трудових правовідносин, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Так, Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13) та від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15) зазначив, що трудове законодавство підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, одноразова грошова допомога при звільненні, визначена ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», виплачується за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Прийняття законів про Держаний бюджет України на відповідний рік та внесення до них змін відноситься до виключної компетенції Верховної Ради України (пункт 4 частини першої статті 85 Конституції України).

Законом України «Про держаний бюджет України на 2014 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені.

Разом з цим, аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що загальне трудове законодавство підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зважаючи на те, що позивач перебував у трудових відносинах народним депутатом України, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки проходження публічної служби помічниками-консультантами народних депутатів України, їх правовий статус, умови діяльності, особливості регулювання трудових відносин та оплата праці, урегульовані саме нормами спеціального законодавства, до яких належать Закон України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року № 2790-XII та Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95, а відтак всі виплати для даної категорії працівників здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів.

Крім того, згідно частин 1-2 статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» від 30 червня 1999 року № 783-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Фінансування утворення, реорганізації та ліквідації органів державної влади здійснюється в межах коштів, передбачених на утримання органів державної влади Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік або (у разі недостатності такого фінансування) після внесення відповідних змін до такого Закону.

Кошти на фінансування органу державної влади передбачаються у Державному бюджеті України окремим порядком.

Оскільки Апарат Верховної Ради України є бюджетною організацією, яка утримується за рахунок Державного бюджету України (додаток № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), то у відповідності до положень статей 48, 51 Бюджетного кодексу України, Апарат Верховної Ради України, як розпорядник бюджетних коштів, не наділений правом брати на себе фінансові зобов'язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України понад межі загального фонду оплати праці, встановленого кожному народному депутату України відповідного скликання, для оплати праці його помічників-консультантів.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги колегія суддів знаходить необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги повністю спростовують висновки суду першої інстанції, а тому вбачаються підстави для його скасування та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та суми компенсації за затримку, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України, подану його представником Романюком Тарасом Володимировичем, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та суми компенсації за затримку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді