Справа № 404/1515/16-ц
Номер провадження 2/404/190/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді - Іванової Н.Ю.

при секретарі - Бокатенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Територіальний сервісний центр МВС № 2641 в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів, просить:

- поділити спільне майно автомобіль «Хюндай Акцент» кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3, що зареєстрований за ОСОБА_2, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цього автомобіля та стягнути з ОСОБА_2 130000,00 грн. вартості 1/2 частини даного автомобіля, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_2;

визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2032/01/2641/2016 від 23.03.2016 року, який укладений відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Територіальному сервісному центрі МВС № 2641 в Івано-Франківській області, за яким продано автомобіль «Хюндай Акцент» кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.02.1992 року. Приблизно наприкінці жовтня 2014 року сімейні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погіршилися. Фактично з січня 2016 року сторони перестали вести спільне господарство, хоча продовжували проживати в одній квартирі. Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 у жовтні 2007 року з дозволу ОСОБА_1, за спільні кошти подружжя придбано новий автомобіль ВАЗ 11183 110 20, який був зареєстрований 03.01.2007 року за відповідачем.

25.11.2012 року ОСОБА_2 фактично продав вищевказаний автомобіль, оформивши угоду у вигляді довіреності строком на 10 років з правом експлуатації, користування та відчуження вказаного транспортного засобу.

До грошей отриманих від продажу автомобіля ВАЗ 11183 110 20, сторони доклавши спільних коштів 30.11.2012 року придбали новий автомобіль «Хюндай Акцент», державний номер НОМЕР_4.

На момент придбання даного автомобіля його вартість становить 118300,00 грн.

Після придбання автомобіля «Хюндай Акцент» він весь час був у повному володінні та користуванні ОСОБА_2.

Проте, на даний час позивач не має доступу до автомобіля, щоб зробити його обстеження з метою визначення вартості

Позивач декілька раз намагалася вирішити питання розподілу з відповідачем спільного майна. Однак всі спроби врегулювати дане питання шляхом взаємної домовленості позитивного результату не дали.

Крім того, відповідач, бажаючи уникнути розподілу спільного майна, не ставлячи позивача до відома та не отримавши на це згоди останньої, виїхав на автомобілі до м. Івано-Франківська, де 23.03.2016 року самовільно продав спільний автомобіль своєму знайомому (родичу) ОСОБА_3.

З метою приховання істотної вартості спірного автомобіля, відповідачами було вказано у договорі купівлі-продажу, що спірний автомобіль був начебто проданий за 40000,00 грн., що явно не відповідає ринковій вартості спірного автомобіля.

При цьому, отримані від продажу автомобіля кошти, ОСОБА_2 повністю забрав собі та розпорядився ними на власний розсуд.

Всі ці обставини і змусили ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 жовтня 2016 року обєднано в одне провадження цивільну справу № 404/1515/16-ц, номер провадження 2/404/1513/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя з цивільною справою № 404/3336/16-ц, номер провадження 2/404/2221/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Територіальний сервісний центр МВС № 2641 в Іванно-Франківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, присвоївши єдиний номер № 404/1515/16-ц (т. 1 а.с. 57).

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Також, ОСОБА_2 надано суду письмові заперечення,в яких зазначено, що за весь час спільного проживання з позивачем остання не працювала і власних коштів не мала, а тому твердження про те, що у сімї були спільні кошти є помилковим. Таким чином, спірний автомобіль не є спільною власністю подружжя, так як був придбаний взамін попереднього авто, яке купувалося до укладення шлюбу із позивачем. Причиною продажу автомобіля «Хюндай Акцент» було погіршення стану здоровя ОСОБА_2, а те, що автомобіль проданий за день до накладення арешту є простим збігом обставин. Відтак, ОСОБА_2 вважає, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, проте подав до суду заперечення, в яких позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. ОСОБА_3 зазначає, що позивачу було відомо про відчуження її чоловіком спірного рухомого майна. Крім того, ОСОБА_1 у телефонній розмові сама відмовилася приїхати до м. Івано-Франківська для надання письмової згоди щодо укладення її чоловіком договору купівлі-продажу транспортного засобу, додатково зазначивши, що авто є його особистою власністю, а тому він сам повинен ним розпоряджатися. Таким чином, транспортний засіб «Хюндай Акцент» не належить до спільної сумісної власності у відповідності до положень чинного законодавства.

Представник третьої особи Територіального сервісного центру МВС № 2641 в Івано-Франківській області в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. Також надав суду письмові пояснення, з яких вбачається, що РСЦ МВС категорично не погоджується з позовною заявою та вважає, що працівниками Територіального сервісного центру 2641 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області в повному обсязі та належно забезпечено дотримання нормативно-правових актів, які регламентують їх діяльність.

Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача ОСОБА_2 та його представника дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.02.1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 5).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 червня 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 03 лютого 1992 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 09.

Також встановлено, що під час перебування у шлюбі, 03.10.2007 року подружжя придбало автомобіль марки ВАЗ 11183 110 20, тип легковий седан-В, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № ХТА1893, колір червоний, реєстраційний номер НОМЕР_5.

Вищевказаний автомобіль в подальшому 25.11.2012 року був відчужений ОСОБА_2, що підтверджується довіреністю від 25.11.2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованою в реєстрі за № 4488 (т. 1 а.с. 6).

30.11.2012 року між ТОВ «Богдан-Авто Кіровоград» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 3843, за яким останній купив автомобіль «Хюндай Акцент», кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, бежевого кольору (т. 1 а.с. 7-10).

Вищевказаний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т. 2 а.с. 45).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України.

Разом з тим, ОСОБА_2 стверджує, що спірний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти, отримані від продажу попередніх автомобілів та за рахунок власних заощаджень.

Так, зі слів відповідача, у 1991 році до укладення шлюбу з ОСОБА_1, ним придбано автомобіль ВАЗ-21063, який у 2002 році було продано. Того ж року, до виручених коштів ОСОБА_2 додає певну суму та купує інший автомобіль Опель-Вектра, ремонтує його, за рахунок чого виростає ціна на вказане майно. В 2007 році ОСОБА_2 відчужує автомобіль Опель-Вектра та купує ВАЗ-118, який у 2012 році продає, до отриманих коштів додає кошти з вкладу та купує «Хюндай Акцент».

Проте, вищевказані твердження відповідача в обґрунтування заперечень суд не бере до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази належності відповідачу в минулому двох транспортних засобів, придбаних в 1991 та в 2002 роках, а також доказів їх відчуження з зазначенням ціни продажу.

Таким чином, доводи ОСОБА_2, що спірне рухоме майно було придбано за його особисті кошти суд оцінює критично.

Відтак, суд приходить до висновку, що автомобіль марки «Хюндай Акцент», кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Разом з тим, автомобіль «Хюндай Акцент», кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, бежевого кольору, було відчужено ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_6, про що свідчить договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2032/01/2641/2016 від 23.03.2016 року, оформлений в Територіальному сервісному центрі МВС № 2641 в Івано-Франківській області (ТСЦ 2641) (т. 2 а.с. 13). Проте таке відчуження відбулося без письмової згоди позивача.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Враховуючи наведене вище, оскільки відчуження спільного автомобіля відбулося без письмової згоди позивача, яка є його співвласником, вказаний правочин не може вважатися правомірним, а тому договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2032/01/2641/2016 від 23.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Територіальному сервісному центрі МВС № 2641 в Івано-Франківській області, підлягає визнанню недійсним.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації його вартості слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, а також за відсутності підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя шляхом збільшення частки майна позивача та/або відповідача, суд приходить до висновку, що розмір часток сторін у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Хюндай Акцент», кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3 є рівним та становить ? частину даного автомобіля за кожним.

Частиною 4 ст.71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При цьому не суперечитиме закону передання у натурі усього майна лише одному з подружжя з присудженням другому з подружжя за його згодою грошової компенсації вартості його частки.

В пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено судам, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

В п. 2.1. договору купівлі-продажу транспортного засобу № 2032/01/2641/2016 від 23.03.2016 року зазначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40000,00 грн.

Проте, експертна оцінка, на підставі якої сторонами було визначено ціну автомобіля, та яка проведена експертом під час оформлення вищевказаного договору, відповідачами суду не надана.

Тому, судом приймається до уваги звіт № 118/17 про оцінку автомобіля «Хюндай Акцент», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, складений 30.08.2017 року субєктом оціночної діяльності ОСОБА_7

Вищевказаний звіт складено без зовнішнього візуального огляду транспортного засобу. Проте відповідач стверджує, що оцінка вартості спірного автомобіля проводилася на підставі його зовнішнього візуального огляду, про що зазначено на аркуші № 5 звіту № 118/17 від 30.08.2017 року.

Разом з тим, враховуючи, що сторонами в судовому засіданні визнавався факт перебування автомобіля після його відчуження в іншому регіоні України, що в свою чергу є перешкодою для його огляду, суд не приймає вищевказані твердження відповідача, а тому вважає, що наявні у звіті розбіжності щодо здійснення огляду транспортного засобу є виключно технічною помилкою субєкта оціночної діяльності під час друкування звіту.

На підставі викладеного, судом встановлено, що середня ринкова вартість автомобіля «Хюндай Акцент» 1.4 МРі Base 5MT (RB), державний реєстраційний номер НОМЕР_3, ідентифікаційний номер (VIN) Z94CT41CACR162745 станом на 23.03.2016 року складає 227187,10 грн. Відтак 1/2 частка вартості вказаного автомобіля складає 113593,55 грн.

Відповідно до загальних положень про право власності викладених в ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом.

При цьому зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов'язкової згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Враховуючи викладене, так як сторони не досягли згоди щодо спірного транспортного засобу, позивач не заперечує проти того, щоб транспортний засіб залишався у відповідача ОСОБА_2 і просить стягнути з останнього компенсацію вартості 1/2 частки даного майна, то суд вважає, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Водночас, враховуючи задоволення позовної вимоги щодо стягнення компенсації вартості спірного майна, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Хюндай Акцент», кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3 в звязку з її необґрунтованістю.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2032/01/2641/2016 від 23.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Територіальному сервісному центрі МВС № 2641 в Івано-Франківській області.

Визнати автомобіль марки «Хюндай Акцент», кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7) компенсацію вартості ? частини «Хюндай Акцент», державний номер НОМЕР_3 в сумі 113593,55 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1687 грн. 14 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда