АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/6677/2017 Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Окрім неї у квартирі зареєстровано ще три особи:відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_4, 2009 рокународження. Відповідачі не беруть участі у сплаті витрат за квартиру, житлово-комунальні послуги, ведуть окреме господарство, не допомагають утримувати квартиру у належному стані. Вона неодноразово зверталась до відповідачів із вимогою добровільно знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку дитину, але вони відмовляються це робити. В той час вчинять скандали у квартирі, ображають її, у результаті чого вона неодноразово зверталася з відповідними заявами до правоохоронних органів. Вона є пенсіонером, інвалідом, не має великих доходів і не має можливості у повному обсязі сплачувати квартплату та комунальні послуги за відповідачів, тому, з огляду на викладені обставини просила виселити відповідачів з належної її квартири, усунувши тим самим перешкоди у користуванні власністю та зняти відповідачів разом з їх дитиною з реєстрації .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує, зокрема, що судом першої інстанції не було враховано, що вона як власниця квартири АДРЕСА_1 позбавлена права користуватися своєю власністю на власний розсуд. Відповідачі постійно нехтують правилами користування житловим приміщенням, порушують права суспільного співжиття, псують житлове приміщення та її майно, не сплачують комунальні послуги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку.

Так, статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтями 156, 64 Житлового кодексу визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки, вказано і на те, що членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_5,який був зареєстрований до спірної квартири як її племінник, над яким, у зв'язку зі смертю її сестри - матері ОСОБА_2 її було встановлено опікунство до його повноліття.

У подальшому до квартири були зареєстровані також і дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3та їх спільний син ОСОБА_6, 2009 року народження.

ОСОБА_1 та ОСОБА_7, ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_4, 2009 рокународження, тривалий час постійно спільно проживають у АДРЕСА_2, що належить позивачу, вселились відповідачі за добровільної згоди позивача.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року надавав роз'яснення про те, що членами сім'ї можуть бути визнані не лише близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші) за умов постійного проживання і ведення спільного господарства.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав відповідачів членами сім'ї власника квартири є необґрунтованими, адже у розумінні статей 156, 64 ЖК вони мають статус членів сім'ї власника квартири, є зареєстрованими у квартирі позивача, тобто можуть бути виселеними як член сім'ї на підставі ст. 157 ЖКУ та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї.

Відповідно до ст. 156 ЖКУ члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ), згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Стаття 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ.

Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже виходячи з аналізу змісту наведеної норми у всіх випадках, що є вказаними у статті до винних осіб мають попередньо вживатись заходи попередження, що можуть бути застосовані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Тобто закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій).

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані заходи попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

При цьому тут протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Отже, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Наявні у справі докази, зокрема покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, що були допитані у судовому засіданні, квитанції про плату витрат по утриманню спірної квартири та прибудинкової території (а.с. 88-115), фотокартки (а.с.167-203) підтверджують доводи позивача про конфліктну поведінку відповідачів. Проте, з матеріалів справи не вбачається, що до відповідачів раніше вживались судом чи іншими органами заходи впливу через порушення ним правил суспільного співжиття, антигромадське поводження.

За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 303-304, 307, 309, 315-316 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді