У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», Костопільської міської ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він з 14 березня 1996 року проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 Раніше у вказаній квартирі з 1960 року проживав з сім'єю його дід, який помер в 2000 році. Дану квартиру було надано покійному діду позивача у зв'язку з його роботою в Рівненському лінійно-технічному вузлі Міністерства зв'язку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком»). На підставі того, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно користується квартирою АДРЕСА_1 з 1996 року, просив визнати за ним право власності на цю квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

З роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 2 п. 9 своєї постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

У разі втрати не з своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в 1960 році для сім'ї ОСОБА_6 з дозволу Рівненського лінійно-технічного вузла Міністерства зв'язку УРСР, де він працював лінійним робітником, було виділено приміщення для проживання в будинку по АДРЕСА_1. ОСОБА_6 був дідусем позивача, який з 14 березня 1996 року по цей час зареєстрований в даному приміщенні.

Наказом Державного комітету зв'язку та інформатизації України від 25 листопада 2003 року № 299 передано нерухоме майно, що знаходилося на балансі УДПЕЗ «Укртелеком» по Рівненській дирекції станом на 01 липня 1999 року, у власність Відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» та затверджено перелік такого нерухомого майна.

На виконання наказу Державним комітетом зв'язку та інформатизації України і Відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» тоді ж ухвалено акт приймання-передачі нерухомого майна, що передано у власність набувачу.

На підставі наказу Державного комітету зв'язку та інформатизації України від 25 листопада 2003 року № 299 та акту приймання-передачі нерухомого майна від 25 листопада 2003 року за Відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» зареєстровано право власності на монтерський будинок в АДРЕСА_1, про що свідчить відповідний витяг від 02 вересня 2004 року.

З інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно видно, що рішення про державну реєстрацію монтерського будинку в АДРЕСА_1, прийняте 24 квітня 2012 року; його власником є ПАТ «Укртелеком» відповідно до наказу № 299 від 25 листопада 2003 року Державного комітету зв'язку та інформатизації України (акт приймання-передачі від 25 листопада 2003 року); форма власності приватна.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0, 1057 га з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації об'єктів і споруд телекомунікацій, на якій розташовано монтерський будинок, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно знаходиться у комунальній власності і перебуває в оренді ПАТ «Укртелеком», де орендодавцем є Територіальна громада м. Костопіль в особі Костопільської міської ради.

02 січня 2006 року та 17 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» та ОСОБА_5 укладалися договори найму, за якими наймодавець передавав, а наймач приймав у тимчасове платне короткострокове користування строком у 11 місяців квартиру АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що набуття за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі набувальної давності унеможливлюється тим, що право власності на будинок, де розташована ця квартира, належить і зареєстроване за ПАТ «Укртелеком».

Крім того, апеляційний суд правильно врахував, що відповідач двічі у 2006 і 2007 роках передавав у найм спірну квартиру не позивачу, а іншій особі, тому право володіння ОСОБА_4 переривалось.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогами ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не з'ясував про наявність фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та неправильно визначив правову норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин є безпідставними, спростовуються матеріалами справи, установленими судом та змістом оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК країни на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Отже, оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 лютого 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г Іваненко

А.В. Маляренко