22-ц/775/518/2017(м)
Категорія 44 Головуючий у 1-й інстанції Хараджа Н.В.
Суддя-доповідач: Ткаченко Т.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом громадської організації Маріупольська міська організація Товариство Червоного Хреста України, в особі ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням та його звільнення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2016 року,

В с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року громадська організація Маріупольська міська організація Товариства Червоного Хреста України, в особі ОСОБА_2 (далі - громадська організація), звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3, який згодом уточила, просила усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, а саме зобов'язати відповідача звільнити зазначене приміщення та звільнити вказане приміщення від особистих речей.

В обґрунтування позову вказувало, що позивач є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Протягом останніх 10 років за вказаною адресою безпідставно та незаконно мешкає, зберігає власні речі та інше майно ОСОБА_3, чим порушує права позивача володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Прохання позивача вирішити спір мирним шляхом відповідач залишив без уваги.

Позивачем була подана заява до Жовтневого РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області за фактом незаконного мешкання за вказаною адресою відповідача. Згідно відповіді на заяву, за результатами проведеної перевірки встановлено, що факти вказані у заяві знайшли своє підтвердження та ознак кримінального правопорушення не виявлено, підстав для відкриття кримінального провадження не встановлено. Одночасно роз'яснено право звернутися з заявою до суду.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2016 року позовні вимоги громадської організації Маріупольської міської організації Товариство Червоного Хреста України, в особі ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням та його звільненні задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні громадською організацією Маріупольської міської організації Товариством Червоного Хреста України, в особі ОСОБА_2, нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3. звільнити від особистих речей нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду, зацікавлена особа: громадська організація Маріупольської міської організації Товариство Червоного Хреста України, в особі ОСОБА_2, залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що про розгляд справи не був повідомлений належним чином, що позбавило його права приймати участь у судовому засіданні особисто або через представника та реалізувати інші права, передбачені ст. 27, 31 ЦПК України, зокрема подавати докази, а саме: за адресою : АДРЕСА_1 відповідач проживає більше 15 років і позивач жодного разу не пред'являв претензії. З позивачем було укладено договір оренди спірного приміщення з правом переходу права власності приміщень орендарю або суборендарю цих приміщень.

Судом першої інстанції не було розглянуто питання щодо пропущення стоку позовної давності позивачем.

Відповідач зауважив, що фактично проживає у спірному приміщенні, переобладнав його у житлове, покращив стан цього приміщення, добросовісно сплачує комунальні послуги, а тому набув право власності за набувальною давністю.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача, який належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.139).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, який просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, заперечення представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6, які просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на праві приватної власності належить позивачу. Однак, відповідач самовільно зайняв, тобто без належних підстав та поза волею власника вказаного нежитлового приміщення, добровільно його звільняти не бажає, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, необхідності їх задоволення та усунення перешкод у володінні та користуванні належному позивачу приміщенні.

З таким висновком колегія суддів не може не погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до витягу № 32380875 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.01.2015 року, виданого Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, належать громадській організації Маріупольська міська організація Товариства Червоного Хреста України, на підставі свідоцтва про право власності (а.с. 8, 9).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 53399517 власником нежитлових будівель, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 є громадська організація Маріупольська міська організація Товариства Червоного Хреста України (а.с. 46, 47).

Належне громадській організації Маріупольська міська організація Товариства Червоного Хреста України нерухоме майно, яке розташовано за вказаною адресою складається з нежилої будівлі літ. А-1 з сінями літ. а-1, майданчиком літ.а1, нежитлової будівлі літ. Б1-1, нежитлової будівлі літ. В-1 з майданчиком літ.в, нежитлової будівлі літ. Г-1 з сінями літ.г-1, гаражу літ. З-1, сараїв літ. Ж-1, Д-1, огорожі, воріт № 1,2, загальною площею 423,4 кв.м.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В апеляційному суді представник відповідача пояснив, що ОСОБА_3 по сей час користується нежитловими приміщеннями розташованими за адресою АДРЕСА_1, а саме сінями літ. а-1, , нежитловими будівлями літ. В-1, літ. Г-1, гаражем літ. З-1, загальною площею 249,3 кв.м.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки, по-перше, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а, по-друге, відповідач безпідставно користується спірним приміщенням по сей час, а тому строк позовної давності не сплинув.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

З пояснень представника відповідача також вбачається, що зазначеними приміщеннями позивач користувався на підставі договору суборенди, а після його закінчення продовжував ними користуватися. Позивачем претензій до нього з приводу користування вказаними нежитловими приміщеннями не пред'являлось. Вважає, що позивач набув права власності на них за набувальною власністю.

З договору № 4 від 01 березня 1998 року та додаткової до нього угоди від 01 лютого 1999 року вбачається, що між Маріупольською Організацією Товариства Червоного Хреста України та приватним підприємством «ЕКІВОК» укладено договір оренди нежитлових приміщень «В», «Г», «З», «а», площею 249,3 м?, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, зі строком дії до 31 грудня 1999 року.

З договору суборенди нежитлових приміщень № 5 від 01 лютого 1999 року вбачається, що між приватним підприємством «ЄКІВОК» та ОСОБА_3 укладено договір суборенди нежитлових приміщень «В», «Г», «З», «а», площею 249,3 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, зі строком дії до 31 грудня 1999 року (п.9.1 договору №5), відповідно до якого приватне підприємство «ЕКІВОК» (Орендатор) передало, а ОСОБА_3 (Суборендатор) прийняв в тимчасове користування вказані нежитлові приміщення (а.с. 96).

Відповідно до акту прийому - передачі суборендованих приміщень від 31 грудня 1999 року, Суборендатор повернув, а Орендатор прийняв нежитлові приміщення, а саме: «В», «Г», «З» і «а», загальною площею 249,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, матеріалами справи підтверджуються ті обставини, що ОСОБА_3 після закінчення строку дії договору суборенди нежитлових приміщень, повернув їх орендатору.

Як пояснили представники сторін в апеляційному суді позивач та відповідач не укладали договори оренди відносно зазначених вище нежитлових приміщень, і даних про їх укладення матеріали справи не містять.

З пояснень представників позивача вбачається, що в 2005 році між сторонами була домовленість про створення відповідачем в структурі громадської організації загону швидкого реагування, відповідно до якої останній завіз автотранспорт та інше майно, які знаходяться по сей час в нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_1, і добровільно їх звільнити не бажає. Будь-яких домовленостей щодо переходу до відповідача права власності на ці будівлі між сторонами не було.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Положення щодо набувальної давності закріплені у ЦК України, зокрема, як первісний спосіб набуття права власності, оскільки права набувача залежать не від волевиявлення попереднього власника, а від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України - добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності подальшого володіння річчю протягом певного строку.

Таким чином, у відповідача виникло право користування спірним приміщенням 01 лютого 1999 року та діяло до 31 грудня 1999 року.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач продовжував користуватися спірним приміщенням після спливу договору суборенди № 5 від 01 лютого 1999 року.

Доказів того, що позивачу на праві власності належать нежитлові приміщення, відносно користування якими виник спір, матеріали справи не містять.

Таким чином, зважаючи, що право власності на спірне нежитлове приміщення належить громадській організації, рішення суду про визнання за відповідачем права власності на спірне приміщення за набувальною давністю відсутнє, відповідач користується належним позивачу нерухомим майном без будь-якої правової підстави, чим порушує права позивача, як власника зазначених нежитлових приміщень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та усунення перешкод у володінні та користуванні належному позивачу приміщення.

Ті обставини, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи, призначений на 22 березня 2016 року, не є наслідком ухвалення незаконного рішення. Надані відповідачем та його представником в апеляційному суді докази, які були досліджені колегією суддів, не вплинули на законність рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Будь-яких доказів, які могли б вплинути на правильність рішення суду першої інстанції ані позивачем ані його представником під час розгляду справи апеляційним судом не надано.

Зважаючи на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення та приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог ст.. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова