Справа № 127/7297/16-ц Провадження № 22-ц/772/1696/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

при секретарях: Куленко О.В., Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.05.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, законним представником якої являється Вороновицький психоневрологічний інтернат, ОСОБА_10, Вінницький міський центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді, товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне обєднання», орган якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання рішення недійсним та скасування свідоцтва на право власності на житло, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання рішення недійсним та скасування свідоцтва на право власності на житло.

Вимоги позову, з урахуванням поданих уточнень, обґрунтував тим, що з вересня 1995 року він проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 та в подальшому був зареєстрований у даній квартирі. Позивач був визнаний дитиною інвалідом, а 29.10.2010 року отримав статус дитини, позбавленої батьківського піклування. За станом здоровя навчався в спеціалізованих навчальних закладах, зокрема у Крищинецькій ЗОШ та Ситковецькій ЗОШ.

Зазначає, що у квартирі за адресою АДРЕСА_1 позивач проживав в окремій кімнаті разом із своєю матірю інвалідом 2-ї групи ОСОБА_11 та старшим братом інвалідом з дитинства по психічному захворюванню ОСОБА_8. Окрім них, в зазначеній квартирі також проживала бабуся позивача по матері ОСОБА_12 та без реєстрації її син ОСОБА_10.

Однак, в 2011 році, коли він, його матір та брат були відсутні у зазначеній квартирі, в кімнату де вони проживали вселилась ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_13, у яких згодом в 2015 році народилась друга дитина.

Після чого, позивач розпочав цікавитись, яким чином була приватизована їхня квартира та 30.10.2015 року отримав від Вінницької міської ради копії приватизаційних документів на квартиру, які, на його думку, були оформлені з грубими порушеннями.

Зокрема, на думку позивача, приватизаційні документи оформленні з порушеннями, а саме: 1) замість підписання документів начальником ЖЕКу, вони були підписані економістом; 2) заява на приватизацію підписана не квартиронаймачем ОСОБА_12, а іншою особою; 3) ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в 1998 році змінили прізвища на ОСОБА_13 та ОСОБА_8 відповідно, натомість в документах 1999 року зазначені старі прізвища, в довідці про склад сімї у всіх осіб крім ОСОБА_12, зазначені невірні дати проведення реєстрації місця проживання. Крім того, довідки не містять дати їх видачі і вихідний номер та печатку. 5) У документі розрахунку площі квартири відсутні прізвища осіб. З огляду на що, на думку позивача, Виконавчий комітет Вінницької міської ради не мав права приймати такі документи до розгляду і приймати по ним рішення.

Також вказує на те, що відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» від 04.12.2015 року за № 4959 станом на день прийняття рішення про приватизацію житлової площі, у зазначеній квартирі були зареєстровані лише бабуся позивача ОСОБА_12, його мати ОСОБА_11, брат ОСОБА_8 та сам позивач.

Крім цього зазначає, що ордер на зазначене житлове приміщення в 1990 році видавався ОСОБА_12 та матері позивача ОСОБА_8 (на той час ОСОБА_12) ОСОБА_14 та бабуся позивача згоди на реєстрацію та проживання ОСОБА_5 та її трьох дітей (ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6В) не давали.

Посилається також на те, що його бабуся ОСОБА_12 була малоосвіченою, а мати ОСОБА_11 хворіла на шизофренію та до приватизації отримала 2-гу групу інвалідності, вони не мали знань і намірів приватизовувати свою квартиру, до ЖЕКу і міську раду вони не ходили. Ініціювала і здійснила приватизацію квартири у 1999 році ОСОБА_5 з метою її продажу.

Зазначає, що 25.06.2009 року померла бабуся позивача ОСОБА_12. За заповітом, син померлої ОСОБА_10 отримав спадщину в розмірі 5/48 частки квартири АДРЕСА_2.

У 2009 році мати позивача ОСОБА_11 рішенням суду визнано недієздатною, а з 2011 року остання перебуває у Вороновицькому психоневрологічному інтернаті.

Брат позивача ОСОБА_15 з 2011 року відбуває покарання у місцях позбавлення волі.

Також посилається на те, що рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15.03.2012 року призначено ОСОБА_2 опікуном над майном і житлом позивача, та із зазначеним рішенням він ознайомився лише 21.10.2016 року. Таким чином, ОСОБА_4 вважає, що родичі в 2015 році незаконно зняли з реєстрації його матір.

Виходячи з викладеного, положень ст. 50 ЖК України, Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення тимчасових мінімальних норм забезпечення соціальним житлом» від 19.03.2008 року № 219, ОСОБА_4 просив визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Вінницької міської ради № 339 від 25.03.1999 року про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_3; скасувати свідоцтво на право власності на житло від 25.03.1999 року видане виконкомом Вінницької міської ради на квартиру АДРЕСА_3.

Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_10, Вінницький міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне обєднання», ОСОБА_8, ОСОБА_9, законним представником якої являється Вороновицький психоневрологічний інтернат, а також залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради, як орган якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.05.2017 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п. 2.15 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 березня 1999 року № 339 «Про приватизацію державного житлового фонду в місті Вінниці».

Скасовано свідоцтво на право власності на житло - квартиру АДРЕСА_4, видане 25 березня 1999 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради на імя ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Стягнуто в рівних частках з Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначене рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

У справі встановлено, що відповідно до ордеру № 4 від 18.12.1990 року право на зайняття двох кімнат в квартирі АДРЕСА_5 надано ОСОБА_12 зі складом сімї ОСОБА_16 (донька). (т. 1, а. с. 9).

Відповідно до п. 2.15 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.03.1999 року № 339 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці», дозволено госпрозрахунковому відділу по приватизації житла при управлінні міського господарства оформити документи на приватизацію квартир з безоплатною передачею у власність АДРЕСА_6, що складається із 2 кімнат, загальною площею 49.0 кв.м. з відповідною вартістю 8 грн. 82 коп. з наданням житлових чеків на суму 23,22 згідно з розрахунком передати в приватну спільну власність ОСОБА_12, яка прописана та проживає в цій квартирі з 1991 року. Склад сімї 8 осіб, в т.ч. 2 дочки, 3 онуки та 2 онучки (т. 2 а.с. 64).

На підставі зазначеного рішення виконкомом Вінницької міської ради видане свідоцтво на право власності на житло від 25.03.1999 року щодо права власності ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 18).

Судом першої інстанції встановлено і ніким не заперечується, що померла ОСОБА_12 є бабусею позивача ОСОБА_4, а ОСОБА_11 є матірю позивача, яка рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.06.2009 року визнана недієздатною (т. 1, а. с. 20). Співвласник ОСОБА_15 є рідним братом позивача. Співвласники ОСОБА_10 та ОСОБА_5 є відповідно рідними дядьком та тіткою позивача та дітьми померлої ОСОБА_12 Співвласники ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є дітьми ОСОБА_5 та онуками померлої ОСОБА_12

У справі також установлено, що у 2009 році померла ОСОБА_12, та відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 31.03.2010 року, власником 5/48 частки квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_10

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 станом на 25.03.1999 року не була зареєстрована у спірній квартирі, так само як і її неповнолітні діти ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, не була членом сімї квартиронаймача в розумінні положень ст. 64 ЖК УРСР, обставин постійного проживання в житловому приміщенні (обставин вселення в житлове приміщення) та ведення спільного господарства з квартиронаймачкою на той час не встановлено, як і обставин наявності у відповідачки права на збереження за нею житлового приміщення при тимчасовій відсутності, а тому вона і її неповнолітні діти ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не мали права на приватизацію спірної квартири.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія прийшла до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній станом на 25 березня 1999 року), право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно із ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до п. 5, 18, 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56, виданого на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.10.1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (чинного на момент приватизації житла), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сімї з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сімї наймача включається лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 станом на 25.03.1999 року не була зареєстрована у спірній квартирі, так само як і її неповнолітні діти ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, не була членом сімї квартиронаймача в розумінні положень ст. 64 ЖК УРСР, обставин постійного проживання в житловому приміщенні та ведення спільного господарства з квартиронаймачкою на той час не встановлено, як і обставин наявності у відповідачки права на збереження за нею житлового приміщення при тимчасовій відсутності, судова колегія вважає помилковим, з огляду на наступне.

Як убачається зі справи, судом першої інстанції не було взято до уваги, що ОСОБА_5 була прописана в м. Вінниці про АДРЕСА_7 з 06.10.1992 року по 22.06.1999 року, що підтверджується копією її паспорта (т.2 а.с.36-38). Крім цього, у справі встановлено і про це також зазначає позивач, що ОСОБА_5 була вселена у спірну квартиру до своєї матері у 1992 році, а тому вважалася відповідно до ст. 64 ЖК УРСР членом сім'ї наймача.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною третьою ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 2 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою положення ч. 2 ст. 9 ЖК УРСР та ст. 41, ч. 3 ст. 47 Конституції України.

Зі справи слідує, що на час приватизації ОСОБА_5 була зареєстрована (прописана) у спірній квартирі і, в установленому законом порядку (судовому) не була визнана такою, що втратила право користування спірною квартирою, як того допускає ст.ст. 9, 72 ЖК УРСР, а тому право на житло, яке вона отримала вселившись у квартиру як член сімї наймача у 1992 році, в тому числі право її неповнолітніх дітей, зберіглося за ними і станом на час приватизації (1999 рік).

Такої ж позиції притримувався і Верховний Суд України розглядаючи справи даної категорії (рішення ВСУ від 10 вересня 2008 року, ухвала ВСУ від 4 лютого 2009 року).

Крім того, встановивши факт відсутності реєстрації (прописки) відповідачки у квартирі, суд першої інстанції вдався до припущень, не надавши належної оцінки копії її паспорту, в якому міститься відповідні записи про те, що вона була прописана за адресою АДРЕСА_8 з 06.10.1992 року по 22.06.1999 року. Надаючи перевагу одних доказів над іншими, суд першої інстанції не врахував вимоги процесуального закону щодо допустимості засобів доказування, зокрема, що прописка здійснювалась Відділом внутрішніх справ Ленінського району м. Вінниці, який і є тим органом державної влади до компетенції якого відноситься право вчиняти такі дії. В той же час, ні ТОВ «ЖЕО», ні інші житлово-експлуатаційні організації такого права не мали та не мають. Таким чином, довідка ТОВ «ЖЕО» №4959 від 04.12.2015 року про склад зареєстрованих осіб у спірній квартирі станом на 25.03.1999 року не спростовує факту прописки в цій квартирі відповідачки з 06.10.1992 року по 22.06.1999 року згідно її паспорту.

Не вірними апеляційний суд вважає і висновки суду першої інстанції, що факт прописки відповідачки згідно її паспорта спростовується копією картки форми № 17 (а.с.203 т.1) наданої на запит суду ТОВ «ЖЕО», адже вказаний бланк виконаний у вигляді чернетки, записи у ньому вчинені невідомою особою, містить дописки і виправлення. В цій частині суд першої інстанції також прийшов до помилкового висновку, що інформація в такій картці не є первинною, а вноситься на підставі даних про прописку осіб, що здійснюється компетентним органом внутрішніх справ, в тому числі шляхом вчинення відповідного запису у паспорт особи.

Таким чином, висновки суду першої інстанції покладені ним в обґрунтування рішення про задоволення позову не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду.

Визнаючи незаконним та скасовуючи оспорюване рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради на підставі ст. 21 ЦК України, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки виниклі між сторонами правовідносини не регулювались станом на 1992-1999 роки ЦК України, який набув чинності лише 01.01.2004 року.

Не доведені позивачем, як того вимагає ст.ст. 10, 60 ЦПК України, і інші наведені в позові обставини заявлені в обґрунтування його вимог. Зокрема, написання заяви про приватизацію квартири не ОСОБА_12, а іншою особою.

Що стосується неточностей допущених у прізвищах та датах реєстрації співвласників квартири, наданих для здійснення приватизації спірної квартири, то вони, на переконання колегії суддів, не можуть бути самостійною і достатньою підставою для задоволення позову та скасування рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, а також свідоцтва про право власності на житло.

Задовольняючи позов суд фактично позбавив права власності на частину квартири чотирьох осіб, троє з яких на час приватизації також були неповнолітні, чим порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позбавляючи відповідачів права власності, набутого 18 років тому, з суто формальних міркувань, вдаючись до припущень, на підставі дрібних неточностей допущених органом місцевого самоврядування при передачі та оформленні права власності на квартиру, було порушено принцип пропорційності закладений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Ураховуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції безумовно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.05.2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, законним представником якої являється Вороновицький психоневрологічний інтернат, ОСОБА_10, Вінницький міський центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді, товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне обєднання», орган якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання рішення недійсним та скасування свідоцтва на право власності на житло відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

ОСОБА_17 Шемета

Згідно з оригіналом.

Головуючий А. Ю. Зайцев