Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4881/15-ц Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 2 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновська Г.С.,

секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу - Стражник Тетяни Олексіївни про визнання недійсним договору дарування та виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом та з урахуванням уточнень до позовної заяви від 27.10.2015 року, просила визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 16.10.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Зобов'язати приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. виключити з додаткових відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності здійсненого 16.10.2014 року за №7360692. Позивач зазначала, що ОСОБА_2 отримала в дар 1/2 частину вищевказаної квартири від ОСОБА_3 без будь-якого виділення в натурі та визначення з нею права користування та володіння майном, в результаті чого, було порушено її право власності, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 20 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неправильне застосування та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції не було належним чином встановлено, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2011 року належало по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14.08.2014 року встановлено порядок користування вищевказаною квартирою.

16.10.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування ? ідеальної частини квартири АДРЕСА_1. У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухомого майно про реєстрацію права власності у додаткових відомостях приватний нотаріус Стражник Т.О. зазначила, що відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира № 296/5113/13-ц, 2/296/649/14 від 14.08.2014 року встановлено порядок користування, а саме ОСОБА_2 переходить у користування кімнати площею 17,2 кв.м., позначеною на плані квартири цифрою 5 з балконом 0,090 кв.м., кухню, коридор, ванну кімнату залишити у спільному користуванні сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували недійсності правочину, а вимога про зобов'язання приватного нотаріуса виключити з додаткових відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності є похідною, оскільки відомості в реєстр були внесені на підставі договору дарування частини квартири.

Колегія судді погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ч. 1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (п.19), обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використання, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

У Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі № 6-12 цс13 судом зазначено, що установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Відповідно до п. 6.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року у договорі про відчуження одним з учасників спільної часткової власності належної йому частки майна порядок володіння та користування конкретними його частинами може бути вказаний лише за наявності відповідного договору між учасниками спільної часткової власності про порядок володіння та користування майном або за їх письмовою згодою чи за наявності судового рішення про порядок володіння та користування майном (конкретними його частинами).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та на підставі вищевказаних норм права, колегія суддів вважає, що відповідно до ст.60 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів для визнання недійсності договору дарування частини квартири, укладеного 16.10.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також, судом не встановлено підстав для виключення з додаткових відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності, здійсненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. 16.10.2014 року за №7360692.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1, та правильно відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

При розгляді справи судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та дана їм належна оцінка.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді