Ухвала

іменем україни

30 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Сумиторф», третя особа - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 01 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 132 185 грн 80 коп. заборгованості з заробітної плати, 105 426 грн 99 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 29 листопада 2011 року на підставі наказу міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25 листопада 2011 року № 150-к/к його було прийнято на посаду виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Сумиторф» (далі - ДП «Сумиторф») з середньомісячною заробітною платою у розмірі 6 000 грн.

Наказом міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 24 лютого 2014 року № 19-к/к його було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, в порушення ст. 116 КЗпП України, відповідачем на час звільнення та по теперішній час не проведено з ним остаточного розрахунку. Крім того, у зв'язку з невиплатою заробітної плати він відчуває моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, вимушений економити на продуктах харчування, одязі, змінив місце проживання, у зв'язку із чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 30 000 грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 01 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що згідно з наказом міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25 листопада 2011 року № 150-к/к ОСОБА_3 було призначено на посаду виконуючого обов'язки директора ДП «Сумиторф» з 29 листопада 2011 року до укладення контракту з керівником цього підприємства в установленому порядку.

Наказом міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 24 лютого 2014 року № 19-к/к ОСОБА_3 було звільнено з посади виконуючого обов'язки директора ДП «Сумиторф» з 24 лютого 2014 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно з копією довідки ДП «Сумиторф» заборгованість з заробітної плати ОСОБА_3 на момент звільнення становить 132 185 грн 80 коп., середньомісячна заробітна плата складала 6 000 грн. Станом на 13 березня 2014 року заборгованість з заробітної плати не погашена.

Відповідно до довідки ДП «Сумиторф» за даними бухгалтерського обліку заборгованість з заробітної плати ОСОБА_3 за період з 29 листопада 2011 року по 24 лютого 2014 року відсутня.

За період керівництва ОСОБА_3 ДП «Сумиторф» заборгованість з заробітної плати та відрахування до цільових фондів лише зростала. Що стосується заробітної плати за період керівництва ОСОБА_3, то вона не відповідала належній групі оплати праці, передбаченої положеннями галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі і Всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості. При звільненні ОСОБА_3 належним чином не передав основні засоби та документи, що стосуються фінансово-господарської діяльності ДП «Сумиторф».

Відповідно до відповіді Конотопської ОДПІ КУ ДФС України в Сумській області за період з листопада 2011 року по лютий 2014 року ДП «Сумиторф» звітів 1-ДФ податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку до Конотопської ОДПІ не подавало.

Згідно з відповіддю Міністерства енергетики та вугільної промисловості України загальна сума простроченої заборгованості із заробітної плати перед 34 працівниками ДП «Сумиторф» становить 498 000 грн. Інформація щодо конкретних працівників підприємства, перед якими існує заборгованість із заробітної плати, до міністерства не надходила.

Відповідно до відповіді Конотопської міжрайонної прокуратури в матеріалах кримінального провадження від 26 липня 2014 року відсутній оригінал довідки про заборгованість заробітної плати перед ОСОБА_3 зі сторони ДП «Сумиторф».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що у порушення вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Підставою для нарахування та виплати заробітної плати працівникам є первинна облікова бухгалтерська документація за формами, що затвердженні наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489, зокрема, табель обліку робочого часу та відомості про нараховану заробітну плату. Документообіг на підприємстві ведеться і в електронному вигляді.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що права позивача порушено, проте доказів, зокрема, оригінала довідки про заборгованість з заробітної плати та будь-якої бухгалтерської документації яка б свідчила про існування такої заборгованості, позивачем не надано.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що у 2014 році на розгляді Конотопського міськрйонного суду Сумської області перебувала справа за позовом головного бухгалтера ДП «Сумиторф» ОСОБА_5 до ДП «Сумиторф» про стягнення заборгованості з заробітної плати, який було задоволено судом. Доказом існування заборгованості перед ОСОБА_5 була довідка з печаткою чорного кольору, на підставі чого судами встановлено, що деякий період печатка підприємства заправлялась чорними чорнилами. Проте довідка, на яку посилався ОСОБА_3 як на підтвердження існування заборгованості з заробітної плати, не була прийнята судами до уваги, оскільки містила печатку підприємства чорного кольору, що на думку суду, є копією довідки, а не оригіналом.

При цьому судами зазначено, що в матеріалах кримінального провадження від 26 липня 2014 року наявні копії бухгалтерських документів: розрахункові відомості, розрахунок відпускних, платіжні відомості, відомості на виплату грошей, проте суд вважає, що на підставі вказаних документів не можливо зробити висновок про існуючу перед позивачем заборгованість з заробітної плати та визначити її розмір, оскільки бухгалтерські документи не містять обов'язкових реквізитів та не відповідають вимогам закону.

Разом з тим, з відповіді Управління пенсійного фонду України в м. Конотопі та Конотопському районі Сумської області вбачається, що за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2013 року ДП «Сумиторф» нараховано 43 780 грн 78 коп. єдиного соціального внеску, який станом на 20 серпня 2014 року сплачено. 25 січня 2013 року проведена планова документальна перевірка ДП «Сумиторф» на предмет правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів, а також достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування за період з 18 січня 2008 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої до ДП «Сумиторф» застосована фінансова санкція в сумі 170 грн за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Отже, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

У порушення вищевказаних вимог процесуального закону, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не оцінивши доказів в їх сукупності, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, не надавши їм жодної оцінки та не вмотивувавши відмову відхилення апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 01 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська