АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1145/17Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договору поруки та додаткової угоди до кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № CSIPGA00000145 на підставі якого Банк надав ОСОБА_6 кредит в сумі 44000 доларів США на термін до 12 липня 2017 року.

ОСОБА_6 неналежно виконував взяті на себе зобовязання, внаслідок чого, станом на 11 лютого 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 27422, 95 доларів США, яка складається із: заборгованості по кредиту в розмірі 23061,17 доларів США; заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 2718,73 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 176 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 151, 88 доларів США; штрафу ( Фіксована частина в розмірі 9, 78 доларів США та штрафу (процентна складова) в розмірі 1305, 39 доларів США.

На забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник.

На підставі викладеного банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на свою користь заборгованість за кредитним договором № CSIPGA00000145 від 12.07.2007 року в сумі 27422,95 доларів США, що за курсом 25,55 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.02.2015 року складає 700656,47 гривень та судові витрати.

В травні 2015 року ОСОБА_6 подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною Додаткової угоди від 10 травня 2011 року до кредитного договору № CSIPGA00000145 від 12 липня 2007 року, обґрунтовуючи тим, що дану угоду він не підписував, а вона від його імені підписана невідомою особою.

В подальшому зустрічні позовні вимоги неодноразово змінювались. Так в заяві від 24 грудня 2015 року ОСОБА_6 просив визнати кредитний договір недійсним, визнати договір поруки недійсним, а заявою від 25 лютого 2016 року ОСОБА_6 позовні вимоги зменшив, просив визнати додаткову угоду до кредитного договору та додаток №1 до неї недійсними та визнати договір поруки недійсним.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_6 не підписував додаткову угоду, додаткова угода, зі сторони банку, була підписана за допомогою факсимільного відтворення підпису голови правління Банку. Однак застосування факсимільного підпису відбулося із порушенням ст. 203, 207 ЦК України, оскільки ОСОБА_6 не надавав своєї письмової згоди на факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, неможливо ідентифікувати особу, яка використала факсиміле на додатковій угоді від 10.05.2011 року. Крім того п.1.1. Додаткової угоди суперечить Додатку №1 до цієї угоди в частині суми кредиту, а саме в Додатковій угоді така сума визначена у 49669,75 доларів США, а в Додатку №1 38053,65 доларів США. Крім того вважали, що Договір поруки №CSIPGA00000145/1 між Банком та ОСОБА_7 є недійсним оскільки не містить дати його складання та підписання, а також назви міста в якому був укладений. Договір підписано за допомогою факсимільного відтворення підпису голови правління Банку, однак не вказано його прізвище імя та по-батькові.

В матеріалах справи відсутня письмова згода ОСОБА_7 на використання факсимільного відтворення підпису при укладанні договору поруки. Банком при укладанні Договору поруки були порушені ст. 90, 91, 92 ЦК України. Договір поруки не могло бути укладено 12.07.2007 року, як про це вказано у повідомленні №30.1.0/2-427 від 07.03.2015 року оскільки у 2009 році організаційно-правова форма Банку була змінено із ЗАТ на ПАТ. В Договорі поруки не встановлено строк його дії, що тягне за собою припинення поруки, як це передбачено ч.4 ст. 559 ЦК України.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 лютого 2016 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину залишено без розгляду.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року первісні позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №CSIPGA00000145 від 12 липня 2007 року що виникла станом на 11.02.2015 року, а саме заборгованість по тілу кредиту в сумі 16668 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят вісім) доларів США 20 центів; заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 260 (двісті шістдесят) доларів США 42 центи; заборгованість по комісії в сумі 88 (вісімдесят вісім) доларів США; заборгованість по страхових платежах в сумі 17776 (сімнадцять тисяч сімсот сімдесят шість) гривень; штраф за порушення умов договору в сумі 22877 (двадцять дві тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 53 копійки, а усього 17016 (сімнадцять тисяч шістнадцять) доларів США 62 центи та 40653 (сорок тисяч шістсот пятдесят три) гривні 53 копійки.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про визнання недійсними договору поруки та додаткової угоди до кредитного договору відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині частково задоволених первісних позовних вимог, та в частині відмовлених зустрічних позовних вимог щодо визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким в задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю, а зустрічні позовні вимоги, щодо визнання додаткової угоди недійсної задовольнити.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачами не були виконані взяті за договорами зобовязання, а відмову в задоволенні зустрічного позову, правильно обґрунтував тим, що відсутні підстави для визнання договору поруки та додаткової угоди до кредитного договору недійсними.

Відповідно до частини 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №CSIPGA00000145 (т.1 а.с. 14-16) за умовами якого банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 12.07.2007 року по 12.07.2017 року включно у вигляді не поповнюваної лінії у розмірі 48400 доларів США на наступні цілі: 44000 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі 4400 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі суми 1,50% в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 31 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 698,93 доларів США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів позичальник зобовьязаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи з вимог статті 1054 ЦК України, з кредитного договору вбачається, що кредит надає банк, в договорі зазначено розмір кредиту, порядок його повернення та проценти, тобто істотні умови договору визначені законом.

Від імені банку діяла особа на підставі довіреності, що зазначено в укладеному договорі і банк до вказаної особи не має будь-яких претензій щодо її повноважень.

Доводи апелянтів, що в укладеному договорі код ЄДРПОУ не є кодом позивача, є необґрунтованим, оскільки юридична особа ідентифікується за її найменуванням, яке належить лише такій особі і не може використовуватись іншою особою. (статті 90 ЦК України)

Таким чином кредитний договір є укладеним.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач виконав свої зобовязання та надав кредитні кошти, що підтверджується випискою з позичкового рахунку та висновком судової економічної експертизи. Окрім цього представник відповідача ОСОБА_6 подаючи заперечення (т.1 а.с.55,56) факт отримання визначеної договором суми кредиту не заперечував та просив застосувати до вимог позивача строк позовної давності, а в поданій зустрічній позовній заяві ОСОБА_6 прямо зазначив про надання банком кредиту (т.1 а.с.58).

Відповідач взяті за договором зобовязання не виконував в повному обсязі.

10 травня 2011 року між Банком та ОСОБА_6 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №CSIPGA00000145 від 12.07.2007 року (т.1 а.с. 18). Додатком до Додаткової угоди від 10.05.2011 року є Графік погашення кредиту (т.1 а.с. 19-20). Додатковою угодою внесено зміни до Кредитного договору, а саме п.7.1. договору викладено в наступній редакцції - Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 12.07.2007 року по 12.07.2017 року включно у вигляді не поповнюваної лінії у розмірі 49669,75 доларів США на наступні цілі: 44000 доларів США на споживчі потреби, а також у розмірі 5669,75 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісячної комісії у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 31 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати починаючи з 30 січня 2011 року позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 818,51 доларів США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Крім того передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки, штрафів встановлюються тривалістю 50 років.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оспорюючи додаткову угоду ОСОБА_6 вказав, що він дану угоду не підписував, однак вказану обставину не довів, оскільки згідно з висновком експертів №591/910/15-23 від 16.10.2015 року за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи (т.1 а.с. 113-120), - підписи від імені ОСОБА_6 в графах «_____ ОСОБА_6Г.» Додаткової угоди від 10.05.2011 року до Кредитного договору №CSIPGA00000145 від 12.07.2007 року та Додатку до вказаної Додаткової угоди виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Вказані підписи виконані ймовірно самим ОСОБА_6

Оскільки докази які підтверджували б, що підпис на додатковій угоді не належить ОСОБА_6 відсутні, відповідно відсутні і підстави для визнання такої угоди недійсної.

Згідно частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

З зазначеної норми права слідує, що відсутність підпису, і як факт укладення в письмовій формі правочину, впливає на факт укладення угоди тоді, коли, про це заперечує особа яка зазначена в угоді як сторона, що оспорює такий підпис.

Однак ПАТ КБ «Приватбанк» не заперечує факт укладення ним додаткової угоди , навпаки підтверджує вказаний факт, як і факт її виконання, а тому наявність на додатковій угоді зі сторони банку факсимільного відтворення підпису представника банку, не може тягнути за собою недійсність додаткової угоди, а відтак додаткова угода є правомірною та підлягає виконанню, оскільки підстави для визнання її недійсною відсутні.(ст..204 ЦК України)

З матеріалів справи вбачається, що зобовязання боржника декілька разів змінювались із різних підстав.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Листом від 4 червня 2009 року банк повідомив ОСОБА_6 про повернення кредиту в повному обсязі, внаслідок чого взяті ОСОБА_6 зобовязання за кредитним договором змінились.

Однак після цього уклавши 10 травня 2011 року додаткову угоду, сторони знову змінили відповідні зобовязання.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

10 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено Договір поруки №CSIPGA00000145/1 (т.1 а.с. 21-22) згідно з яким (пункт 18) ОСОБА_7 поручається перед Банком за виконання ОСОБА_6 зобовязань за Кредитним договором №CSIPGA00000145 та Додаткової угоди №1 до Кредитного договору . Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 14). Якщо під час виконання кредитного договору зобовязання позичальника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобовязань за кредитним договором в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібно (пункт 1.2). У випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 4).

Укладення договору поруки саме 10 травня 2011 року підтверджується умовами вказаного договору, а саме зазначення в умовах додаткової угоди №1, яка, виходячи з матеріалів справи, мається лише одна і датована 10 травням 2011 року, тому договір поруки ніяк не міг бути укладений 31 січня 2011 року, та анкетами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 датовані 10 травням 2011 року. (т.1 а.с.67,68)

Однак помилкове зазначення дати договору поруки судом першої інстанції у рішенні 31 січня 2011 року не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки по суті рішення суду є правильним та справедливим.

Твердження апелянтів про те, що порука припинилась на підставі частини 4 статті 559 ЦК України є необґрунтованим.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 14 договору поруки встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Таким чином договором поруки був встановлений строк припинення поруки.

Враховуючи, що як додатковий договір до кредитного договору так і договір поруки були укладені 10 травня 2011 року, , а позов банком було предявлено 2 квітня 2015 року, відповідно строк поруки не закінчився.

Доводи апеляційної скарги, що банк не мав права на видачу кредиту у валюті, а суд стягувати борг у валюті є необґрунтованим.

На час укладення кредитного договору банк мав Банківську ліцензію №22 від 04.12.2001 року, Дозвіл №22-2 від 29.07.2003 року на здійснення операцій визначених п. 1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у тому числі право на операції з валютними цінностями (т.1 а.с. 238-240).

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 лютого 2016 року в справі №6-1680 цс15.

Окрім цього такі підстави як вчинення юридичною особою правочину без відповідного дозволу (ліцензії), порушення Закону України «Про захист прав споживачів» є підставами для визнання договору недійсним, однак вказані вимоги ухвалою суду від 25 лютого 2016 року залишено без розгляду..

Не відповідає фактичним обставинам справи також те, що суд першої інстанції вибірково застосував висновок судової економічної експертизи, оскільки саме ним керувався суд при зменшенні розміру боргу який просив стягнути позивач.

За таких обставин, колегія суддів, не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст..ст.303,308,313,314,315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 - відхилити, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договору поруки та додаткової угоди до кредитного договору залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :