УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, треті особи: служба в справах дітей Новокаховської міської ради Херсонської області, державний нотаріус Новокаховської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив ході розгляду справи та просив визнати недійсними договори дарування 1/2 частини будинку № АДРЕСА_1 Херсонської області та будинку садибного типу № 27 по АДРЕСА_2, укладені 29 січня 2007 року між ним як дарувальником та ОСОБА_7, що діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_8 без застосування реституції.

Позов мотивовано тим, що 29 січня 2007 року державним нотаріусом Новокаховської міської державної нотаріальної контори Херсонської області ОСОБА_9 було посвідчено договори дарування на 1/2 частину будинку № 9 з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, які знаходяться в АДРЕСА_1, а також будинок садибного типу №27 з земельною ділянкою площею 873 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2, за якими позивач подарував належне йому нерухоме майно ОСОБА_8, законним представником якого була ОСОБА_7

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є онуком та донькою позивача - колишньої дружини ОСОБА_10 За час їх шлюбу, він після перенесеного в 1996 році субарахноідального крововиливу, отримав 2 групу інвалідності, внаслідок чого почав страждати на церебросклероз та дисциркуляторну енцефалопатію та інші захворювання, що потягли за собою погіршення зору, потребував постійного стороннього догляду.

У 2006 році дружина позивача захворіла на онкологічне захворювання та у зв'язку з тим, що вони потребували догляду, дружина його вмовила укласти договір довічного утримання зі своєю рідною донькою ОСОБА_7

Позивач посилається на те, що не мав наміру відчужувати належні йому будинки, оскільки іншого місця проживання не мав. Вважає, що він діяв під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збирався передавати у власність будинок, який самостійно збудував та проживав в ньому все життя. Посилаючись на положення статті 229 ЦК України, просив суд визнати недійсними оспорювані договори дарування.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 липня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, укладений 29 січня 2007 року між ОСОБА_6 як дарувальником та ОСОБА_7, яка діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори, ОСОБА_9 Визнано недійсним договір дарування будинку садибного типу № 27 по АДРЕСА_2, укладений 29 січня 2007 року між ОСОБА_6 як дарувальником та ОСОБА_7, яка діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори, ОСОБА_9 Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов та визнаючи договори дарування від 29 січня 2007 року недійсними на підставі ст. 229 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача було відсутнє волевиявлення на передачу свого нерухомого майна у власність ОСОБА_8 безоплатно, він помилявся щодо природи договору та неправильно сприйняв фактичні обставини правочину.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що воля дарувальника ОСОБА_6 в оспорюваних правочинах відповідала його дійсним намірам по розпорядженню власністю, оскільки наявність підстав, які б свідчили, що договори дарування укладені внаслідок істотної помилки при перевірці обґрунтованості позовних вимог, колегією суддів не встановлено і такі підстави позивачем не доведені. Позивач не навів належних і допустимих доказів, на підтвердження того, що помилка ОСОБА_6 при укладенні договорів дарування дійсно мала місце, що вона має істотне значення і що він помилявся щодо наслідків укладення договору.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що29 січня 2007 року ОСОБА_6 уклав договір дарування з ОСОБА_7, яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_8, а саме: діючи добровільно, і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар належний дарувальнику житловий будинок № 27 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_2.

В п.7 договору зазначено, що сторони підтверджують, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Цього ж дня, 29 січня 2007 року ОСОБА_6 уклав аналогічний договір дарування з ОСОБА_7, яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_8 про дарування 1/2 частини житлового будинку № 9 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, які знаходяться в АДРЕСА_1

В п.7 договору також зазначено, що сторони підтверджують, що ї волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

При цьому обдарований зобов'язується надати право безоплатного довічного проживання у відчужуваній частині будинку ОСОБА_6 (а.с.11, 13).

ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, на час укладення договору дарування частини житлового будинку та до цього часу.

З медичних довідок та історії хвороби ОСОБА_6 за 2002 рік, 1998 рік, 2015 рік вбачається, що позивач страждає на церебросклероз, ДЕП 2 ступеню, артеріальну гіпертензію. З індивідуальної програми реабілітації інваліда вбачається, що ОСОБА_6 було встановлено 2 групу інвалідності; клініко-функціональний діагноз: наслідки перенесеного 9 листопада 1997 року спонтанного субарахноідальноо крововиливу, синдром ВСД.

З квитанцій вбачається, що позивач протягом 2013-2015 року сплачував грошові кошти за комунальні послуги та земельний податок.

З витягу з рішення Новокаховської міської ради від 21 грудня 2016 року № 344 «Про здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти» вбачається, що ОСОБА_6 отримав дозвіл підписати в нотаріальній конторі договір дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, право користування яким має неповнолітній ОСОБА_8, оскільки дитина набуває право власності на дане житло.

З реєстру № 2-19 для реєстрації нотаріальних дій з 4 січня 2007 року до 25 липня 2007 року вбачається, що ОСОБА_6 розписувався у вказаному журналі за отримання договорів дарування від 29 січня 2007 року та копій договорів.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що укладаючи оспорювані договори дарування він діяв під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов'язків сторін, оскільки ніколи не збирався відчужувати та передавати будинок у власність, у якому проживає та іншого житла не має. Посилався на те, що в силу тяжкої хвороби та похилого віку вважав, що укладає договір довічного утримання з рідною сестрою дружини. При цьому, після підписання договорів, ключі від будинків не передавав, будинок від особистих речей не звільняв, залишився там проживати, утримувати будинок та сплачувати комунальні послуги.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу йоготверджень про те, що спірний будинок є його єдиним місцем проживання.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належної оцінки зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності, належним чином не перевірено доводів позивача щодо вчинення ним правочинів дарування під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд правильно послався на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі 372цс16, але неправильно їх застосував.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до

ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну публічного ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська