Справа №482/2232/15-ц 31.08.2017 31.08.2017 31.08.2017
Провадження №22-ц/784/1770/17
Провадження № 22ц/784/1770/17 Головуючий суду першої інстанції Ітрин М.В.
Справа № 482/2232/15-ц Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання - Шагай О.А.,

за участі: позивачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики з урахуванням індексу інфляції, три проценти річних та пеню за порушення грошового зобов'язання, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики з урахуванням індексу інфляції, три проценти річних та пеню за порушення грошового зобов'язання.

3 грудня 2015 року ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 роз'єднано від позовних вимог до інших відповідачів.

Позивач свої вимоги мотивувала тим, що 18 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким вона позичила відповідачу грошові кошти в сумі 80 000 грн. з терміном повернення до 1 січня 2014 року.У зазначений строк відповідач гроші не повернув.

З посиланням на ці обставини та ст. 625 ЦК України позивачка просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 - 173 269,62 грн., з яких: 80 000 грн. - сума боргу, 17 117,81 грн. - пеня, 5 753 грн. - 3% річних та 70 398,81 грн. - інфляційні втрати.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргову суму за нотаріально посвідченим договором позики від 18 квітня 2013 року, станом на 25 травня 2016 року в розмірі - 156 151,81 грн., що складається з: 80 000 грн.- основної суми боргу; 5 753 грн.- трьох процентів річних; 70 398,81 грн.- інфляційних втрат.

В задоволенні позовних вимог про стягнення пені відмовлено.

Також стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 559 грн. судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, де просив змінити рішення суду, зменшивши суму інфляційних витрат на 11 598 грн., посилаючись на неправильне обрахування судом таких витрат, у зв'язку з чим слід змінити й розмір судових витрат.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З положень ст. 526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк (ст. 613 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 ст. 1050 ЦК України передбачає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Судом встановлено, що 18 квітня 2013 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 нотаріально посвідчений письмовий договір позики, за яким позичила останньому грошові кошти у розмірі 80 000 грн., з терміном повернення до 1 січня 2014 року.

Зі змісту пункту 4 спірного Договору випливає, що грошова сума позики, передана позичальнику до підписання цього договору, а своїм підписом на договорі Позичальник підтверджує факт отримання грошей.

Пунктом 5 спірного Договору позики його сторони добровільно узгодили, що в разі своєчасного не повернення суми позики, позичальник зобов'язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У зазначений в договорі позики строк, відповідач суму позики позивачу не повернув.

Отже з огляду на наведені правові норми та встановлені судом обставини суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики та грошових сум за порушення зобов'язання щодо своєчасного повернення коштів за цим договором .

Щодо незгоди відповідача із застосуванням при обрахуванні суми боргу зазначеного позивачкою індексу інфляції, внаслідок чого збільшено розмір інфляційних витрат, то слід зазначити наступне.

Індекси інфляції розраховуються Міністерством статистики України щомісячно та публікуються в пресі, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Повідомлення засобами масової інформації з посиланням на Мінстат України ці показники є офіційними.

Позивачка при обрахуванні інфляційних витрат, з якими погодився районний суд, використовувала саме індекси інфляції, що були опубліковані в зазначеній газеті.

Відповідач, зазначаючи в апеляційній скарзі свої розміри індексу інфляції, не послався на відповідні офіційні джерела, які визначили ці розміри, а тому колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування, визначених ст. 309 ЦПК України, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Царюк Л.М.

Судді: Козаченко В.І.

Прокопчук Л.М.