Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 331/8490/15Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/778/1690/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення факту визнання батьківства

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому уточнила (т.с.1 а.с. 73) та в якому просила:

- встановити факт визнання батьківства ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, щодо неї - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- внести зміни до актового запису про народження її - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, указавши в графі «батько» ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Запоріжжя, громадянин України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2017 року (т.с.2 а.с. 41-46) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2016 року у вигляді призупинення видачі Четвертою нотаріальною конторою м. Запоріжжя свідоцтва на право власності ОСОБА_3 до розгляду цивільної справи по суті, скасовано.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с. 51-53) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (т.с. 2 а.с. 61) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 63).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 25.05.2017 року, не відбувся та був відкладений (а.с. 76-77) в порядку задоволення заяви ОСОБА_3 про його відкладення (т.с. 2 а.с. 72-74), з урахуванням навантаженості на суддю-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, а також відпуски колегії суддів та судді-доповідача у період з 12 по 30 червня 2017 року включно (т.с. 2 а.с.95).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (т.с. 2 а.с. 85) на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин цієї справи, повної та всебічної перевірки апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справи в межах доводів апеляційної скарги позивача витребувано у АТ «Мотор Січ» (69068 м. Запоріжжя) в строк до 15 червня 2017 року інформацію про те:

- на утримання кого саме (дитини, якої саме, зазначити ПІБ, дату народження тощо) виплачувались аліменти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_5 у розмірі ? частини заробітної плати у період з 01.04.1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_9 року?

- на підставі яких саме документів робилось це утримання товариством (заява ОСОБА_4 про добровільну сплату аліментів на користь кого саме на утримання кого саме, зазначити ПІБ, дату народження, тощо)?

Крім того, витребувано належним чином завірені копії всіх документів, на підставі яких здійснювалось АТ «Мотор Січ» вищезазначене утримання аліментів (заява ОСОБА_4 тощо) для долучення до матеріалів цієї справи.

Копію цієї ухвали надіслано АТ «Мотор Січ» разом із копією довідки №6417 від 05.11.15 року для відома та виконання.

19 червня 2017 року АТ «Мотор Січ» на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду надано інформацію (т.с. 2 а.с. 96), за змістом якої «інформація, яка необхідна апеляційному суду, не може бути надана АТ «Мотор Січ» в повному обсязі, у зв'язку з тим, що строк зберігання документів сплинув.

Своєю довідкою вих. № 6417 від 05.11.2015 року АТ «Мотор Січ» вже надавало інформацію про утримання аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 Юридичній консультації Жовтневого району, яка є в матеріалах справи № 333/8490/15».

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 2 а.с. 103-113).

У судове засідання 28 серпня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 79, 87-87, 93) позивач ОСОБА_2 та представники третіх осіб: Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори і Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила.

Треті особи: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора та Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області подали апеляційному суду заяви (т.с. 2 а.с. 89-91), в яких просили розглядати дану справу у даному апеляційним судом без участі їх представників.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки позивача та представників третіх осіб у дане судове засідання і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяви третіх осіб задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача та представників третіх осіб за присутністю представників позивача - ОСОБА_5 (довіреність, копія т.с. 2 а.с. 75) і ОСОБА_6 (за договором - адвоката т.с. 1 а.с. 74-75), відповідача ОСОБА_3 та представника останньої за довіреністю (т.с. 2 а.с. 113) ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

-представників позивача, які на запитання колегії суддів зазначали, що вони не заявляли у суді першої інстанції клопотання про допит матері позивача, яка є представником позивача у цій справі, в якості свідка; вони також відмовились від клопотання про проведення судово-генетичної експертизи у цій справі, оскільки остання проводиться поза межами України та коштує дорого; інших клопотань, які були розглянуті судом, немає, можливо перейти до судових дебатів,

-відповідачку, яка у тому числі на запитання колегії суддів зазначала, що вона почала зустрічатися із ОСОБА_4 у 1992 році, а постійно мешкати вони почали з 1994 року, що підтверджено свідками у цій справі та іншими наявними у справі письмовими доказами, у 2009 році вони зареєстрували шлюб; ОСОБА_4 ніколи не казав їй про те, що у нього є якась дочка, сестра ОСОБА_4 також їй про це нічого не казала, у її чоловіка ОСОБА_4 були пагані стосунки із сестрою задовго до його смерті, тому в останньої були підстави у суді казати неправду,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10 - 11, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості вимог останньої у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК ( 2947-14 ), істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС (2006-07), суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС (2006-07), беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до статті 53 КпШС, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Згідно зі cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Ч. 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 зазначала, що ОСОБА_5, мати позивачки та ОСОБА_4 мали стосунки з 1984 року по 1998 роки, при цьому: з 1984 року проживали АДРЕСА_1. З 1985 року вони разом проживали по АДРЕСА_2, де і народилася ОСОБА_2, а потім почали проживати за адресою: АДРЕСА_3, у квартирі, яку ОСОБА_9 отримала як мати-одиначка. Також, ОСОБА_8 пояснила що позивачка ОСОБА_2 після розриву стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, епізодично зустрічалась з ОСОБА_4 у паркі «Клімова», який розташований на вул. Красній у м. Запоріжжі.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 (подруга ОСОБА_5, матері позивачки), пояснила, що мати позивачки та ОСОБА_4 перебували у стосунках до 1995 року, після цього вона його не бачила та не бачила, щоб він зустрічався з ОСОБА_2 чи ОСОБА_5, до того ж до народження ОСОБА_2, мати позивачки та ОСОБА_4 мешкали в АДРЕСА_4

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 (сусідка ОСОБА_5 ) пояснила суду, що в будинок АДРЕСА_5 заселилась у жовтні 1986 року, з моменту заселення будинку. ОСОБА_5 заселилася в цей же будинок у жовтні 1986 року, вже після народження ОСОБА_12 Пояснила суду, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 мали стосунки з жовтня 1986 року по приблизно 1995 рік.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_13, яка є близькою подругою позивачки, пояснила суду, що дізналася про стосунки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у 1992 році, та знала, що вони продовжувалися до 1995 року. Після розриву у стосунках між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, знала про всього три зустрічі ОСОБА_4 з позивачкою, а саме: десь у проміжок з 1998 року по 1999 рік вони їздили на роботу до ОСОБА_4 на АТ «Мотор Січ» один раз, свідок не знала мету поїздки; у 2003 році, ОСОБА_4 десь на 15 хвилин зустрічався з позивачкою, вона не знає на підставі чого, проте зустріч була не за адресою де проживала позивачка чи біля дому позивачки, а біля дому свідка, тому вона про це і знає, втретє, як стверджує ОСОБА_13, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 зустрічалися перед смертю ОСОБА_4 у вересні 2015 року, у будинку на АДРЕСА_6 пробули у ОСОБА_4 десь хвилин 20 і пішли по своїм справам.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_14, знайома ОСОБА_5, пояснила, що вона є дружина товариша ОСОБА_4, з яким вона не бачилася 5 років, тому що її чоловік та ОСОБА_4 посварилися 5 років назад. Стверджувала, що у ОСОБА_5, мати ОСОБА_2, та ОСОБА_4 дійсно були стосунки, проживали вони на жилмассиві у Шевченківському районі біля ринку «Анголенко» у м. Запоріжжі.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_13., ОСОБА_14 мають суттєві розбіжності та протиріччять обставинам викладеним в позові ОСОБА_2, зокрема стосовно місць проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та часом їх стосунків.

Так, свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4, до народження ОСОБА_2, мешкали в районі АДРЕСА_7 що не змогли підтвердити інші свідків, зокрема рідна сестра померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_8

Цей же свідок наполягала на тому, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4, знову ж, до народження ОСОБА_2, переїхали до квартири АДРЕСА_8 що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки вказаний будинок був заселений у жовтні 1986 року, а позивач ОСОБА_2 народилась 12 червня 1986 року.

Пояснення свідка ОСОБА_14 з приводу місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4, також, не співпадає показами інших свідків, оскільки, тільки зі слів ОСОБА_14, вони спільно проживали на жилмассиві у Шевченківському районі біля ринку «Анголенко» у м. Запоріжжі.

Свідок ОСОБА_11 познайомилась з ОСОБА_4 в 1986 р. після заселення ОСОБА_5 в будинок АДРЕСА_9 після 1995 року, як стверджує ОСОБА_11, ОСОБА_4 вона не бачила та не знає, щоб він зустрічався з ОСОБА_2 чи ОСОБА_5;

Свідок ОСОБА_8, наполягаючи на тому що ОСОБА_4 вважав себе батьком ОСОБА_12 та постійно турбувався про неї, пояснила, що ОСОБА_4 після 1995 р. інколи зустрічався з ОСОБА_12 у парку «Клімова», який розташований на вул. Красній у м. Запоріжжі.

Суд першої інстанції також правильно звернув увагу на те, що всі перелічені свідки, крім ОСОБА_8, не бачили ОСОБА_4 з моменту розриву стосунків з ОСОБА_5

Вказані свідки не знають та ніколи не бачили, щоб ОСОБА_4 допомагав у вихованні позивачки ОСОБА_5, чи підтримував її фінансово та нічого не змогли пояснити суду першої інстанції з приводу того, чи мало місце ведення спільного господарства матір'ю дитини ОСОБА_5 і відповідачем ОСОБА_4 до народження дитини.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що показання цих свідків ніяк не співвідносяться з довідками з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України та МКП «Основаніє», згідно з якими ОСОБА_4 з 30.06.1975 р. та по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 р., безперервно, був зареєстрований у АДРЕСА_10 (т.с. 1 а.с. 19-21).

Свідок ОСОБА_15 (невістка відповідачки) у суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_4 мешкав разом з ОСОБА_3 з осені 1994 р. Зі слів ОСОБА_4, в нього ніколи не було дітей. Аналогічні пояснення надала суду свідок ОСОБА_16 (близька подруга ОСОБА_3.).

Свідок ОСОБА_17 (близька подруга ОСОБА_3.) у суді першої інстанції пояснила, що знайома з відповідачкою з 1987 р. Відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 почались приблизно в 1994 році, познайомились вони в 1992 році.

Свідок ОСОБА_18 (син відповідачки ) у суді першої інстанції пояснив суду, що ОСОБА_4 та його мати спільно проживали однією сім'єю з 1995 р., познайомились ОСОБА_3 з ОСОБА_4 с 1992 р., у них склались гарні відносини. ОСОБА_4 розповідав йому, що в нього ніколи не було сім'ї та дітей.

Свідок ОСОБА_18 (онук відповідачки) у суді першої інстанції підтвердив суду, що ОСОБА_4, якого він називав «дідусь», ніколи не казав, про те, що в нього є донька, або взагалі, діти.

Суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави не довіряти показанням свідків ОСОБА_15, ОСОБА_18, ОСОБА_19, оскільки вказані особи проживали однією сім'єю багато років, або як ОСОБА_17 та ОСОБА_16 є близькими друзями ОСОБА_4 та ОСОБА_3

До того ж, саме відповідачкою ОСОБА_3 було оплачені витрати на поховання ОСОБА_4, що підтверджується копіями відповідних розрахункових документів. Позивач ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_5 ніякою участі у вказаних витратах не приймали.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 надано суду свідоцтво про народження від 02.07.1986 р. ІІІ-ЖС № у якому записано у графі батько - ОСОБА_20, тобто зовсім інша особа - не померлий (т.с. 1 а.с. 5).

Згідно з ч.2 ст.55 КпШС, при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім'я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що запис до свідоцтва про народження був зроблений Ленінським відділом РАГС 02 липня 1986 року на підставі ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім'ю, тобто, дані про дитину були записані зі слів ОСОБА_5, матері позивачки, яка не заперечувала цей факт при розгляді справи.

ОСОБА_2 зазначено в позові, що «в кінці 1998 року її мати ОСОБА_5 зверталась до суду з позовом про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини.

Однак, у зв'язку з тим, що питання було вирішене мирним шляхом є ухвала від 30.03.1999 року Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про закриття провадження у справі.

ОСОБА_4 01.04.1999 року звернувся з особистою заявою до бухгалтерії «Мотор Січ» про утримання з нього на користь ОСОБА_5 аліментів в розмірі 1/4 частини на утримання ОСОБА_2

Аліменти утримувались до повноліття позивачки, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8

Однак, із завіреної копії ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.03.1999 р. у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення батьківства та стягнення аліментів встановив (т.с. 1 а.с. 8, належним чином завірена копія ухвали т.с. 1 а.с. 162) судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач заявила про відмову від позову у зв'язку з тим, що сторони добровільно вирішили питання, відмова від позову не порушує права та інтереси сторін та не суперечить Закону, а тому на підставі ст. 227 п.4 ЦПК України суд ухвалив: прийняти відмову від позову та провадження по справі закрити.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що відповідно до п.4 ст. 227 ЦПК України (1502-06), який був чинний в 1999 році: суд закриває провадження в справі якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Вказаний доказ суд першої інстанції правильно оцінив як неналежний, оскільки відповідні факти та обставини судом не досліджувались та не встановлювались, розгляд даної цивільної справи про встановлення батьківства та стягнення аліментів не завершився постановленням судом рішення.

Також, в якості доказу позивач ОСОБА_2 надала суду першої інстанції довідку з АТ «Мотор Січ» від 05.11.15 р., згідно якої ОСОБА_4, який працював на АТ «Мотор Січ», згідно його особистої заяви робились утримання аліментів на користь ОСОБА_5, тобто матері ОСОБА_2, з 01.04.1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_9 року (т.с. 1 а.с. 9).

Згідно із ст.82 КпШС, аліменти на неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються в розмірі: на одну дитину - чверті, на двох дітей - третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) батьків, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на кожну дитину, а з осіб, які працюють за контрактом в іноземних державах, - не менше двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на кожну дитину.

Відповідно до ч.1 ст.88 КпШС, аліменти на користь неповнолітніх дітей присуджуються з дня подачі заяви до суду.

Як слід з вищенаведених норм КпШС, аліменти мають сплачуватись з обов'язковим визначенням конкретної особи (в даному випадку - дитини) на чию користь вони стягуються.

В довідці з АТ «Мотор Січ» взагалі не йдеться про виплату аліментів на користь дитини. Навпаки, в довідці зазначено, що «ОСОБА_4 працював на АТ «Мотор Січ», з його заробітної плати, згідно особистої заяви здійснювались утримання аліментів. Аліменти утримували на користь ОСОБА_5 в розмірі 1/4 з/п з 01.04.99 р. по ІНФОРМАЦІЯ_9 р.».

Та обставина, що ОСОБА_5 отримувала аліменти на власну користь підтверджується, також, довідкою від 09.09.2016 р. з Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради, згідно з якою ОСОБА_5 з 01.05.2003 р. по 30.06.2004 р. перебувала на обліку як матір - одиначка та отримувала державну допомогу на утримання дитини за вказаний період (т.с. 1 а.с. 154-156).

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що чинним на той час КпШС не заборонялась добровільна сплата аліментів на користь особи, яку платник визначає за власним бажанням, в даному випадку, на утримання ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог, позивачем надано суду копію страхового свідоцтва № НОМЕР_1 (т.с. 1 а.с. 7), де зазначено, що начеб - то ОСОБА_4 застрахував ОСОБА_2 на 1000 карбованців 12 травня 1987 року.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що, що в ньому відсутні підпис самого ОСОБА_4, або будь-якої іншої особи яка здійснювала страхування, ким саме заповнювалось вказане страхове свідоцтво встановити неможливо.

Крім цього, у страховому свідоцтві вказано, що застрахована ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_10 року, проте датою народження позивачки є 12 червня 1986 року, що ставить під обґрунтований сумнів той факт, що документ був заповнений близькою людиною (батьком, родичем) позивача, в зв'язку з чим, судом першої інстанції правильно вказаний доказ був розцінений як неналежний.

При вищевикладених обставинах, оцінивши досліджені у судовому засіданні письмові докази, показання сторін, свідків, окремо кожний та в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем ОСОБА_2 не обґрунтовано належними доказами факт визнання батьківства ОСОБА_4 щодо неї в контексті вимог ст. 53 КпШС, яка вимагає встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або здобуття судом доказів, що з достовірністю підтверджують визнання за життя померлим батьківства відносно позивача.

Від проведення судово-генетичної експертизи (т.с. 1 а.с. 164-171) у суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 відмовилась.

Крім того, на підставі п. 8 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На підставі ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Тому, суд першої інстанції при вищевикладених обставинах правильно вважав, що заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2016 року у цій справі (т.с. 1 а.с. 36 б), підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доводи апеляційної скарги позивача співпадають із доводами позовної заяви позивача у цій справі, кожному із яких суд першої інстанції надав відповідну оцінку, яка додаткового обґрунтування апеляційним судом не потребує.

Самі по собі копії фотокарток, наданих позивачем в обґрунтування її позову у цій справі, із зображенням, зі слів позивача, начеб - то на них її та померлого чи її матері із померлим та інш. (т.с. 1 а.с. 69-71), які на зворотному боці не містять надписів померлого «моїй дочці на пам'ять тощо», самі по собі не є належним доказом у цій справі в обґрунтування позову позивача при вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Хоча суд апеляційної інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, зокрема ухвалою суду (т.с. 2 а.с. 85) витребував у АТ «Мотор Січ» інформацію про те:

- на утримання кого саме (дитини, якої саме, зазначити ПІБ, дату народження тощо) виплачувались аліменти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_5 у розмірі ? частини заробітної плати у період з 01.04.1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_9 року?

- на підставі яких саме документів робилось це утримання товариством (заява ОСОБА_4 про добровільну сплату аліментів на користь кого саме на утримання кого саме, зазначити ПІБ, дату народження, тощо)?

Крім того, витребувано належним чином завірені копії всіх документів, на підставі яких здійснювалось АТ «Мотор Січ» вищезазначене утримання аліментів (заява ОСОБА_4 тощо) для долучення до матеріалів цієї справи.

Однак, 19 червня 2017 року АТ «Мотор Січ» на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду надано інформацію (т.с. 2 а.с. 96), за змістом якої «інформація, яка необхідна апеляційному суду, не може бути надана АТ «Мотор Січ» в повному обсязі, у зв'язку з тим, що строк зберігання документів сплинув.

Своєю довідкою вих. № 6417 від 05.11.2015 року АТ «Мотор Січ» вже надавало інформацію про утримання аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 Юридичній консультації Жовтневого району, яка є в матеріалах справи № 333/8490/15».

Крім того, суд апеляційної інстанції у судовому засіданні 28 серпня 2017 року роз'яснював сторонам у цій справі право надати апеляційному суду будь-які інші докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, зокрема право ОСОБА_5 (матері та представника позивача у цій справі) надавати суду у цій справі покази як свідок.

Оскільки, в силу вимог ст. 62 ч. 1 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Пояснення матері позивача ОСОБА_5, надані суду у цій справі, лише як представником позивача, а не свідком, не могли і не можуть бути прийняті судом у цій справі як належний, допустимий доказ, передбачений ст. 57 ч. 2 ЦПК України, в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Однак, особи, які беруть участь у справі, у тому числі представники позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначали, що інших клопотань, які були розглянуті судом, та інших пояснень немає, можливо перейти до судових дебатів.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, витребував докази за клопотаннями сторін, допитував свідків сторін, досліджував докази сторін тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 вищезазначений позов позивача у цій справі у суді першої інстанції не визнала у повному обсязі.

Однак, позивач ОСОБА_2 та представники останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі, та зокрема в частині визнання померлим ОСОБА_4 за його життя її (позивача) своєю дочкою.

Відмова судом першої інстанції рішенням у цій справі у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 - про встановленні факту визнання померлим ОСОБА_4 батьківства відносно неї - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у свою чергу була підставою для відмови у задоволенні судом першої інстанції похідних від них позовних вимог у цій справі (про внесення відповідних змін до актового запису про народження позивачки).

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 50, 59), сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.