Справа № 462/1667/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Ящук К.В.

з участю представників позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача Нарапович О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа - державний реєстратор Львівського міського управління юстиції Мошора В.В. про визнання договору про відступлення прав за іпотечними договорами недійсним та скасування державної реєстрації

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом до ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа - державний реєстратор Львівського міського управління юстиції Мошора В.В., в якому просять визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 р., який виготовлено на захищеному бланку серії ВТВ № 157881, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрований в реєстрі № 6970 частині відступлення права іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1, визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 14 вересня 2006 року між позивачем ОСОБА_4 та АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір № 0201/0906/88-242, згідно якого Банк надав йому грошові кошти в сумі 15 000 євро. Для забезпечення виконання умов кредитного договору одночасно було укладено іпотечний договір. 28 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та АКБ «ТАС - Комерцбанк» було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 14.09.2006 р., предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, відповідно до якого Банком було відступлено ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» право вимоги до ОСОБА_4 в частині кредитних зобов'язань та в частині звернення на предмет іпотеки. На підставі наведеного, здійснено перереєстрацію права власності за відповідачем, про що ОСОБА_4 не було повідомлено. Крім цього, вказує, що договір про відступлення прав за іпотечними договорами є недійсним, оскільки такий не відповідає вимогам законодавства щодо його форми та змісту, а також порушує право спільної сумісної власності дружини ОСОБА_5 Покликаються на те, що оскільки оспорюваний договір суперечить вимогам чинного законодавства, відтак, державна реєстрації права власності на їх квартиру, яка була здійснена на підстав цього договору, є незаконною.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на мотиви, викладені у позові. Додатково пояснили, що договір про відступлення права вимоги оформлений неналежним чином, копії не прошито, в самому договір не зазначено предмет іпотеки та відсутнє покликання на те, що додаток №1 до договору є його невід'ємною частиною, що не відповідає вимогам до оформлення договорів. Крім цього, вказали, що відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спірна квартира не підлягала перереєстрації. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача позов заперечила та пояснила, що внаслідок укладення оскаржуваного Договору про відступлення прав за іпотечним договором жодних прав позивача (як боржника) порушено не було, оскільки законом не вимагається отримання згоди останнього на укладення такого правочину, відповідальність за дійсність відступленої вимоги на боржника не покладається, у зв'язку з укладенням оскаржуваного правочину боржник не позбавляється обов'язку щодо погашення заборгованості та водночас має право висувати обґрунтовані заперечення поти вимог нового кредитора, в тому числі й щодо розміру заборгованості, яку він зобов'язаний погасити. Крім цього, вказала, що ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у даному випадку не застосовується, оскільки кредит видавався не на вказану квартиру, яка позивачем була набута значно раніше, аніж укладався кредитний договір. Крім того, просила суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, який, на її думку, який сплив у 2015р. Відтак, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд виходив з наступного.

Судом встановлено, що 14.09.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 0201/0906/88-242, згідно якого позивач отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 15000 євро на строк та на умовах, визначених даним договором/а.с.15-16/

Також, 14.09.2006 року між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір для забезпечення зобов'язань за кредитним договором № 0201/0906/88-242, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 /а.с.17/

Як вбачається, з вказаного іпотечного договору, предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.08.2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу /а.с.17/

28 листопада 2006 р. між тими ж сторонами було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 14.09.2006 р., згідно якого іпотеко держатель надав іпотекодавцю кредит в сумі 25000 євро, термін повернення кредиту - до 14.09.2016 р./а.с.19/

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно якого сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 р. № 15 укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. /а.с.20/

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 п.1 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15 за яким ПАТ «Сведбанк» уступило право вимоги за кредитним договором/а.с.151-157/

Положеннями ст.ст.1077,1078 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступати факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1,2 ст.1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Відтак, договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 28 листопада 2012 року були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обовязків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладенні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом (нотаріальна), вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд критично оцінює доводи представників позивача, про те, що договір про відступлення права вимоги оформлений неналежним чином, копії не прошито та не пронумеровано, що не відповідає вимогам до оформлення договорів, а відтак, повинен бути визнаний судом недійсним, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Вказана стаття не містить вимог, на які вказують представники позивача як на підставу обґрунтування позовних вимог.

Із змісту оспорюваного правочину вбачається, що сторонами дотримано усіх вимог, вказаних у ст. 203 ЦК України, досягнуто згоди щодо істотних умов договору. Крім цього, сторони договору не оскаржують його.

Суд в судовому засіданні оглянуто нотаріально засвідчену копію договору та додатків до нього. Такі належним чином завірені нотаріусом, з прикладенням всіх необхідних реквізитів. Відтак, покликання позивачів на недотримання форми договору не заслуговує уваги і спростовується оглянутими в судовому засіданні копією договору та додатками.

Також, суд не приймає до уваги доводи позивача про застосування ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо спірних правовідносини, враховуючи наступне.

Згідно правової позиції сформульованої у постанові Верховного суду України від 27.05.2015 р. у справі № 6-58цс15 відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Щодо покликання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, то суд відмовляє в застосуванні такої, оскільки як вказує представник відповідача про існування договору позивачам стало відомо 14.12.2012р. в результаті направлення відповідачем повідомлення про відступлення грошової вимоги. Однак, представники позивача ствердили, що вказаного повідомлення позивачі не отримували. Суд не приймає до уваги копії списків згрупованих поштових листів та квитанції про оплату послуг поштового відправлення, оскільки такі не є належними доказами саме отримання позивачам вказаних повідомлень.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на квартиру АДРЕСА_1, то така не підлягає до задоволення, оскільки позивачами не оспорюються дії державного реєстратора Мошори В.В. з приводу проведення державної реєстрації права власності за ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» на спірну квартиру, а з долучених Головним територіальним управлінням у Львівській області не вбачається порушення державним реєстратором вимог законодавства при проведенні відповідної реєстраційної дії.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачами не доведено перед судом наявності тих обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги, такі спростовані відповідачем, матеріалами справи, оглянутими в судовому засідання документами, оспорюваний договір про відступлення прав за іпотечними договорами не порушує прав позивачів, укладений з дотриманням вимог законодавства, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 203, 215, 512, 514, 516 ЦК України, ст. 1, 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Постигач О.Б.