Справа № 185/3577/17
Провадження № 2/185/2545/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., з участю секретаря Пожидаєвої Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» , ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» , ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що укладений між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 кредитний договір від 20.12.2007 року являється незаконними і порушує його цивільні права, та норми законодавства, а саме ст. 65 СК України. Позивач вважає, що зазначений кредитний договір виходить за межі дрібного побутового, стосується майна, набутого під час шлюбу, власниками якого він та відповідач ОСОБА_2 є сумісно, відповідач ОСОБА_2 має відповідати за цим договором перед банком всім своїм майном, яке є спільним майном подружжя, отже, неотримання його згоди під час укладення кредитного договору, зазначених вимог закону, грубо порушило його права та норми цивільного законодавства, і тому він звернувся до суду.

Відповідач надав суду письмові заперечення в яких просив суд в задоволенні позову відмовити обґрунтовуючи свої вимоги, тим, що умови кредитного договору відповідають нормам діючого законодавства України. Крім того зазначив, що відповідач ОСОБА_2 при укладанні кредитного договору була належним чином ознайомлена з його умовами, прийняла ці умови і підписала договір, кредитні кошти отримуються у власність одним з подружжя, цей договір не стосується майна, яке є у спільній сумісній власності подружжя. Тобто, ст. 65 СК України не регулює правовідносини, що виникли між сторонами щодо укладання та виконання кредитного договору.

В судове засідання сторони та їх представники не з?явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, третя особа ОСОБА_3 позовні вимоги також підтримав та просив задовольнити, відповідач ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги визнали в повному обсязі, представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" позовні вимоги, згідно заперечень, не визнав, просив в позові відмовити в повному обсязі.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЕР № 276354 від 02.02.1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.02.1979 року.

Так, ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 20.12.2007 року уклали кредитний договір DNHDGL (далі Договір кредиту).

Згідно зазначеного кредитного договору «ПРИВАТБАНК» зобов?язався надати ОСОБА_2 кредит у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 50 400 доларів США на термін до 20.12.2027 р. зі сплатою відсотків, на виконання чого були відкриті відповідні рахунки банку, а ОСОБА_2 зобов?язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, комісії, неустойки в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. (п. 1.1, п. 1.2 Договору кредиту).

Відповідно до п. 1.3 зазначеного Договору кредиту забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека квартири за адресою АДРЕСА_1.

На виконання зазначеного пункту договору відповідачем ОСОБА_2 та "ПриватБанк" 20.12.2007 року було укладено договір застави майнових прав № DNHDGL, згідно якого в забезпечення зобов?язань за кредитним договором № DNHDGL від 20.12.2007 року заставодавець ОСОБА_2 передає в залог права вимоги передачі майнових прав на квартиру за адресою АДРЕСА_1, а також інших майнових прав за договором (договір позначено як договір купівлі - продажу) № 21/20.12 від 20.12.2007 року укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ "Приват Комплект". Далі, по тексту зазначеного договору, він зазначається як договір іпотеки.

Також, 20.12.2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Приват Комплект" було укладено договір № 21/20.12 від 20.12.2007 року резервування квартири за адресою АДРЕСА_1.

Крім того, в забезпечення виконання кредитного договору № DNHDGL від 20.12.2007, також, було укладено договір поруки № DNHDGL-1 від 20.12.2007 між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Зазначені договори добровільно підписані ОСОБА_2, але без згоди її чоловіка ОСОБА_1, що визнано сторонами по справі.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови,що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірний Договір кредиту укладений в письмовій формі та своїм підписом відповідач ОСОБА_2 підтвердила свою згоду з його умовами.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. ст. 229 - 233 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина,чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого,що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у пункті 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 Сімейного Кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Судом встановлено, що на виконання спірного Кредитного договору відповідачем ОСОБА_2 та "ПриватБанк" 20.12.2007 року було укладено договір застави майнових прав № DNHDGL, згідно якого в забезпечення зобов?язань за кредитним договором № DNHDGL від 20.12.2007 року заставодавець ОСОБА_2 передає в залог права вимоги передачі майнових прав на квартиру за адресою АДРЕСА_1, а також інших майнових прав за договором (договір позначено як договір купівлі - продажу) № 21/20.12 від 20.12.2007 року укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ "Приват Комплект". Далі, по тексту зазначеного договору, він зазначається як договір іпотеки.

Також, 20.12.2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Приват Комплект" було укладено договір № 21/20.12 від 20.12.2007 року резервування квартири за адресою АДРЕСА_1.

Далі, між ТОВ "Приват Комплект" та ОСОБА_2 11.11.2009 року було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою АДРЕСА_1. Зазначений договір укладений за згодою чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_1, в період шлюбу. В договорі зазначено, що зазначена квартира буде об?єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана покупцем під час перебування в зареєстрованому шлюбі, за грошові кошти, які також є спільною сумісною власністю подружжя (п. 2.5 Договору купівлі - продажу від 11.11.2009 року).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна № 95808595 від 30.08.2017 року, право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, зареєстровано 14.12.2009 року за ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі - продажу від 11.11.2009 року, також 11.11.2009 року зареєстрована заборона на нерухоме майно (зазначену квартиру), підстава обтяження договір іпотеки, та 12.11.2009 року зареєстровано договір іпотеки нерухомого майна (зазначеної квартири) з ПАТ КБ "ПриватБанк", розмір зобов?язання - 55440 доларів США, строк виконання 20.12.2027 року.

Тобто, судом встановлено, що кошти за Кредитним договором № DNHDGL від 20.12.2007 року були отримані відповідачем ОСОБА_2 на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1, яка в подальшому була придбана як об?єкт спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана покупцем в під час перебування в зареєстрованому шлюбі, за грошові кошти, які також є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується договором купівлі - продажу від 11.11.2009 року та інформаційною довідкою з реєстрів. Тобто, кошти отримані за спірним Кредитним договором, не є коштами отриманими відповідачем ОСОБА_2 в приватну особисту власність.

Водночас, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов?язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов?язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв?язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Таким чином, судом встановлено, та письмовими доказами по справі підтверджено, що відповідачі ОСОБА_2 та ПАТ КТ "ПриватБанк" під час укладання спірного Кредитного договору, не могли не знати та знали, що кошти отримуються відповідачем ОСОБА_2, яка перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 зі штампом про реєстрацію шлюбу, який надавався відповідачу "ПриватБанк" під час укладення спірного Кредитиного договору, на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1, яка в подальшому і була придбана як об?єкт спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана покупцем в під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Наведене, узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України № 6-533цс16 від 30 березня 2016 року та правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Клопотань про застосування строків позовної давності від сторін до винесення рішення не надходило.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 640 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-61, 88, 209,212-215, 218,223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» , ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним, укладений між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2, кредитний договір № DNHDGL від 20.12.2007 року від 20.12.2007 року.

Стягнути з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 320 (триста двадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 320 (триста двадцять) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. С. Зінченко