Справа № 149/2249/16-ц Провадження № 22-ц/772/2351/2017Головуючий в суді першої інстанції Робак М. В.
Категорія 39Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Іващука В.А.,

за участю секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та його скасування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 липня 2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з даним позовом до Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та його скасування.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_5, який на день смерті проживав у АДРЕСА_1 На день його смерті з ним також проживала його дружина - мати позивача ОСОБА_6 Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_6 та його діти - позивач ОСОБА_2 і нині її покійний брат - ОСОБА_7 Позивач та дружина спадкодавця на момент смерті ОСОБА_5 були непрацездатними. Позивач вважала, що спадщину після смерті батька приймає її мати, оскільки на момент смерті спадкодавця проживала разом із ним, а після матері вона є спадкоємцем усього майна у тому числі і частки батька.

У червні 2016 року позивач дізналася про те, що спадкоємцем її батька ОСОБА_5 за заповітом, складеним ним 26 січня 2005 року, є дочка її покійного брата ОСОБА_7 - відповідач у справі ОСОБА_4 (дошлюбне - ОСОБА_4.)

Позивач вважає, що її батько ОСОБА_5 заповіту не складав та не підписував, оскільки був неписьменний, останні три роки перед смертю хворів, практично не міг самостійно пересуватись і у сільську раду у с. Кропивна не їздив.

Просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати заповіт, складений секретарем Кропивнянської сільської ради ОСОБА_9 від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі № 5 та посвідчений 26 січня 2005 року секретарем Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач у справі ОСОБА_2 просить визнати поважною причину пропуску трирічного строку на звернення до суду за захистом порушеного майнового права, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_4 і її представник ОСОБА_11, а також представник відповідача Кропивнянської сільської ради - ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України та статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, який на випадок своєї смерті залишив заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_4.

Раніше, а саме 11.05.2001 року ОСОБА_5 було складено заповіт на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_8.

Відповідно до свідоцтва про одруження ОСОБА_8 змінила своє прізвище на ОСОБА_4.

Згідно листа начальника управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької РДА №01-17-2368 від 03.11.2016 року ОСОБА_5 мав у користуванні спецавтотранспорт: мотоколяска СЗД, який отримав у користування безкоштовно (т.1 а.с. 48).

Згідно висновку експертів № 1115/1116/17-21 від 11.04.2017 року:

1)підписи від імені ОСОБА_5 на заяві про призначення пенсії від 11 липня 1978 року (а.с. 84), на заяві про призначення пенсії від 22 березня 1990 року ( а.с.85) , на заяві від 06 липня 1994 року про надання допомоги на дітей (а.с.86) та у графі "підпис" на заповітах від 11 травня 2001 року та від 26 січня 2005 року виконанні рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів.

2)Підписи від імені ОСОБА_5 у графі «підпис» на заповітах від 11 травня 2001 року та від 26 січня 2005 року, - виконані однією особою.

Підписи на заяві про призначення пенсії від 11 липня 1978 (а.с.84), на заяві про призначення пенсії від 22 березня 1990 року (ас.85), на заяві від 06 липня 1994 року про надання допомоги на дітей (а.с.86), - виконані різними особами.

3)Підпис "ОСОБА_4" у графі «підпис» на заповітах від 11 травня 2001 року та від 26 січня 2005 року виконаний не секретарем Кропивнянської сільської ради виконаний ОСОБА_9, а іншою особою.

4)Питання стосовно того, до якої статі та віку належить виконане підпису «ОСОБА_4» у графі «підпис» на заповітах від 11 травня 2001 року, від 26 січня 2005 року, посвідчених секретарем Кропивнянської сільської ради ОСОБА_9 експертами не вирішувалось, тому що в судово-почеркознавчій експертизі не існує методики встановлення статті та віку виконавця кратких почеркових об'єктів, зокрема, підписів (т.1 а.с.213-218, 227-230).

За клопотанням представника позивача експертом ОСОБА_13 було роз'яснено висновок експертів, яка повідомила, що підписи в заявах на отримання пенсії та в заповітах поставлені різними особами. Підпис в оскаржуваному заповіті може свідчити про письменність особи, яка його вчинила.

Судом досліджено оригінал спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5, копії фрагментів якої приєднано до матеріалів справи, відповідно до якої, відповідач ОСОБА_4 спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори. Дружина покійного від прийняття належної їй частки у спадщині відмовилась, про що свідчить її заява. 23.11.2006 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (Т.2 а.с.19-25, 56-59).

Також судом досліджено книги нотаріально посвідчених заповітів по Кропивнянській сільській раді за 2001 рік та за 2005 рік. Зокрема, в книзі за 2001 рік на сторінці 30 міститься оригінал заповіту ОСОБА_5 від 11.05.2001 року відповідно до якого останній своїм майном розпорядився на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_12. В книзі за 2005 рік на сторінці 5 міститься оригінал заповіту ОСОБА_5 від 26.01.2005 року відповідно до якого останній своїм майном розпорядився на користь ОСОБА_4.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції оцінив належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та виходив з того, що досліджені судом докази жодним чином не доводять обставини на які посилається позивач ОСОБА_2, зокрема те, що її батько був неграмотною людиною та не міг підписати заповіт. Натомість, допитані судом свідки спростували посилання позивача на неграмотність її батька та зазначали, що останній читав газети, розписувався у відомостях про отримання пенсії та керував автомобілем, що свідчить про те, що саме спадкодавець особисто підписав оскаржуваний заповіт та його волевиявлення було вільним.

Разом з тим, місцевий суд дійшов висновку про те, що показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12, які є дітьми позивача та відповідно заінтересовані в результатах розгляду справи, не доводять обставин на які посилається позивач, оскільки вони лише зазначили про те, що коли були дітьми та приїздили до діда, то не бачили щоб він читав та писав. Крім того, свідок ОСОБА_12 спростував посилання позивача на те, що спадкодавець за станом свого здоров'я не міг пересуватись.

Щодо висновку експертів від 11.04.2017 року, то він доводить лише ту обставину, що заповіти підписувались однією особою і ця особа не секретар сільської ради ОСОБА_9

Роз'яснення експерта про те, що підпис в оскаржуваному заповіті робився письменною особою також не доводить посилань позивача про неграмотність спадкодавця.

Представником позивача як доказ неписьменності ОСОБА_5 надано договір оренди землі №32 від 27.05.2004 року та копію довіреності (т.2 а.с.62-63). Представник позивача зазначає, що підпис як в договорі так і в довіреності ідентичні, хоча довіреність видавалась ОСОБА_6 - дружиною спадкодавця, що свідчить про те, що договір підписувала дружина померлого.

Судом першої інстанції не прийняті зазначені докази, як такі, що підтверджують обставини позову, оскільки договір не є предметом розгляду справи, а крім іншого, суд не має можливості ідентифікувати зазначені підписи, оскільки для цього потрібно мати спеціальні знання.

Таким чином, позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували її позовні вимоги про те, що ОСОБА_5 особисто не підписував оскаржуваний заповіт від 26 січня 2005 року, про відсутність у нього вільного волевиявлення під час підписання заповіту, відповідно до якого він розпорядився своїм майном на користь відповідача ОСОБА_4.

Місцевим судом також звернута увага і на те, що позивачем не надано доказів порушення її прав як спадкоємця, оскільки позивачем не було вчинено будь-які дії, що свідчать про прийняття нею спадщини як спадкоємця за законом першої черги, перешкод у вчиненні яких судом не встановлено.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, тому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності.

З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.(ст. 1234 ЦК України).

Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

В силу ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, який 26 січня 2005 року склав заповіт, посвідчений секретарем Кропивнянської сільської ради ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 5, відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_4 (т. 2 а.с.22). Даний заповіт не змінено і не відмінено, що засвідчено 20.06.2006 року секретарем сільської ради.

Судом встановлено, що зібрані у справі та досліджені судом першої інстанції докази не доводять обставини на які посилається у своєму позові позивач ОСОБА_2, зокрема те, що її батько був неграмотною людиною та не міг підписати заповіт. Натомість, допитані судом свідки спростували посилання позивача на неграмотність її батька та зазначали, що останній читав газети, розписувався у відомостях про отримання пенсії та керував автомобілем, що свідчить про те, що саме спадкодавець особисто підписав оскаржуваний заповіт та його волевиявлення було вільним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також дав правильну правову оцінку висновку експертів № 1115/1116/17-21 від 11.04.2017 року, який доводить лише ту обставину, що заповіти підписувались однією особою і ця особа не секретар сільської ради ОСОБА_9

Разом з тим судом також встановлено згідно роз'яснення експерта про те, що підпис в оскаржуваному заповіті робився письменною особою також не доводить посилань позивача про неграмотність спадкодавця.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки встановлено те, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували позовні вимоги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_5 особисто не підписував оскаржуваний заповіт від 26 січня 2005 року, про відсутність у нього вільного волевиявлення під час підписання заповіту, відповідно до якого він розпорядився своїм майном на користь відповідача ОСОБА_4

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, справедливе та правильне по суті рішення.

З вищенаведених підстав доводи апеляційної скарги в є необґрунтованими, повністю спростовані письмовими запереченнями на апеляційну скаргу, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного рішення не впливають. При цьому, слід зауважити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом правового аналізу судом першої інстанції, висновки якого ґрунтуються на нормах матеріального права.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.А. Іващук

Згідно з оригіналом: