26.07.2017 Єдиний унікальний номер 205/2422/17
Провадження №2/205/1949/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Романової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дніпровської міської ради, третя особа: відділ реєстрації майнових прав Управління реєстраційної служби департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 21 квітня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 2-7).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 20 квітня 2005 року між нею та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами якого вона передала останнім 40 000,00 грн. за ? частину будівлі та споруди та все, що відноситься до технічного плану та схеми-креслення , за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Павла Корчагіна, буд. 37. Вказані будівлі належали ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №128/А від 10.12.2004 року.

Сторони домовились, що повне оформлення документів на придбане нерухоме майно на імя позивачки буде виконано після того як відповідачами буде отримані необхідні документи з КП ДМБТІ та ГоловАПУ.

Після сплати коштів позивачка разом із родиною вселилась в будинок №37 по вул.. П.Корчагіна у м. Дніпропетровську.

На теперішній час договір купівлі-продажу від 20.04.2005 року укладений між сторонами нотаріально не посвідчений, зареєструвати право власності на вказане нерухоме майно у позивачки не має можливості, але разом з тим, вона починаючи з 2005 року із родиною проживає у вказаній будівлі, сплачує комунальні послуги, здійснює догляд та утримання майна, тобто добросовісно заволоділа чужим майном.

На підставі викладених обставин позивака вимушена звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на ? частину будівлі літ. А-2, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Миколи Куліша (колишня вул.. ОСОБА_4), буд. 37, загальною площею 645,6 кв.м., яке складається із 1/4 частини нежитлового приміщення, а саме: приміщення №4 ІІ поверх: коридор 9,4 кв.м., приміщення 12,9 кв.м., приміщення 44,4 кв.м., приміщення 22,9 кв.м., приміщення 15,1 кв.м., балкон 0,5 кв.м., загальною площею частки 105,2 кв.м., - в порядку набувальної давності.

Позивачка у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 23).

Відповідачі у судове засідання не з'явились. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку. До суду надали письмові заяви, в яких прогти вимог позову не заперечували та просили задовольнити позов (а.с.20,22).

У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст..9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року).

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що згідно паспортних документів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, із 07.09.2007 року вона була зареєстрована за адресою:м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, знята з реєстрації за даною адресою 21.10.2013 року (а.с.8-9).

Із наданого договору від 20 квітня 2005 року вбачається, що ОСОБА_1 передала ОСОБА_2, ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. за 1/4 частину будівлі розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Павла Корчагіна, буд. 37 та отримала в свою власність квартиру №4 та все, що до неї відноситься згідно технічного паспорту та схеми-креслення (а.с.11-12).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно, володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ.

Згідно п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Так, інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року в п.6 зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, повязаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Отже, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, слід враховувати, що володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Як вказано у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про судову практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що виходячи із змісту статті 344 ЦК України, пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також враховуючи роз'яснення Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (частина перша статті 60 ЦПК України), є: тривалість, добросовісність, відкритість та безперервність володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає 10 років.

Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З вищевикладеного вбачається, що позивачкою не доведено тривалість володіння нею спірним нерухомим майно, не надано належних, достовірних доказів у підтвердження проживання її за адресою спірного нерухомого майна, та здійснення його утримання, обслуговування, догляду протягом 10 років. Крім того, не надано жодних відомостей та доказів щодо власників нерухомого майна розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. П.Корчагіна, буд.37 та його технічної документації.

Згідно статті 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Визнання права власності є виключним способом захисту.

Викладене свідчить про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на ? частину будівлі, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. П.Корчагіна, буд.37.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 88 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 316-317, 344 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-61, 88, 197, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дніпровської міської ради, третя особа: відділ реєстрації майнових прав Управління реєстраційної служби департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.С. Шавула