Справа №203/890/17
Провадження №2/0203/651/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2017 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними,

у с т а н о в и в:

14 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачеві стало відомо про укладення 01.02.2013 року між його дружиною (ОСОБА_3В.) та відповідачкою договору позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США. У порушення статті 65 Сімейного кодексу України (далі СК) перед укладенням правочину не було отримано дозволу позивача, що стало причиною звернення до суду із цим позовом (а.с.а.с. 2, 3).

Того ж дня позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачеві стало відомо про укладення 15.11.2013 року між його дружиною (ОСОБА_3В.) та відповідачкою договору позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 18 800,00 Євро. У порушення статті 65 Сімейного кодексу України (далі СК) перед укладенням правочину не було отримано дозволу позивача, що стало причиною звернення до суду із цим позовом (а.с.а.с. 16, 17).

17 березня 2017 року суд своєю ухвалою обєднав заявлені позовні вимоги в єдине провадження і залучив до участі у справі в якості співвідповідачки ОСОБА_3 (а.с. 28).

14 червня 2017 року ухвалою суду до участі у справі в якості третіх осіб було залучено ОСОБА_4, ОСОБА_5 (набувачі прав вимоги за укладеними правочинами).

Представники позивача у судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримали, а представники ОСОБА_2 заперечували проти їх задоволення.

ОСОБА_3 до суду не з'явилася, була повідомлена належним чином.

Треті особи до суду також не з'явилися, звернувшись із заявами про розгляд справи за їх відсутності (а.с.а.с. 106, 118).

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач і ОСОБА_3 перебувають у шлюбі від 18.02.2000 року (а.с. 10).

01 лютого 2013 року між відповідачками у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 у власність, а остання прийняла у позику 30 000,00 доларів США з терміном повернення за вимогою. На підтвердження фактичного прийняття коштів ОСОБА_3 власноруч склала розписку (а.с. 9).

15 листопада 2013 року між відповідачками у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 у власність, а остання прийняла у позику 18 800,00 Євро з терміном повернення за вимогою. На підтвердження фактичного прийняття коштів ОСОБА_3 власноруч склала розписку (а.с. 23).

Єдиним доводом позовних заяв є те, що у порушення статті 65 СК перед укладенням правочинів не було отримано дозволу позивача як чоловіка позичальниці, отже ці договори мають бути визнані недійсними.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності з частиною першою статті 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

За своєю юридичною природою договір позики є двостороннім, безоплатним, реальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива лише наявність волі його сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорювані договори було укладено із додержанням вимог, визначених статтями 1046, 1047 ЦК, з фактичною передачею коштів від позикодавця (ОСОБА_2І.) позичальникові (ОСОБА_3В.). Викладені обставини в їх сукупності свідчать про те, що, у розумінні закону, оспорювані договори позики були укладені і не містять формальних ознак недійсності.

За правилами частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 65 СК, на яку послався у поданих заявах позивач, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Аналіз приведеної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона регулює правовідносини між подружжям з приводу відчуження майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Питання, повязані з набуттям майна одним з подружжя, вказана норма не регулює.

Такий висновок цілком збігається з правовою позицією, висловленою Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30.12.2012 року №5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» , згідно з пунктом 25 якої при оспорюванні кредитного договору (до якого, зокрема, застосовуються правила договору позики) іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Відтак, ураховуючи те, що при укладенні оспорених правочинів ОСОБА_3 не здійснювала відчуження спільного з позивачем майна, а набула у власність 30 000,00 доларів США та 18 800,00 Євро відповідно, суд доходить висновку про те, що підстав для визнання договорів позики від 01.02.2013 року та 15.11.2013 року не існує.

Керуючись статтями 4 11, 15, 18, 57 60, 169, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у позовах до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його постановлення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 22 серпня 2017 року.

Суддя М.О. Католікян