06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЄвграфовоїЄ.П., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в особі Одеського центрального відділення банку до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2009 року Публічне акціонерне товариство «Український
інноваційний банк» в особі Одеського центрального відділення банку, (далі - ПАТ «Український інноваційний банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 27 лютого 2007 року між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір про надання кредиту на споживчі цілі № 8. Сума кредиту за вказаним договором становила 59 400,00 доларів США, який надано під забезпечення іпотекою трикімнатної квартири АДРЕСА_1, що належить позичальнику на праві приватної власності.
ОСОБА_4 у порушення умов вказаного договору з січня 2009 року перестала сплачувати відсотки та комісію за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість.
У зв'язку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог
ПАТ «Український інноваційний банк» просилостягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі
90 729, 12 дол. США та 201 278 грн 45 коп.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня

2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Український інноваційний банк» 1 943 689 грн 94 коп., як еквівалент 90 729, 12 дол. США по курсу НБУ та 190 919 грн 75 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року змінено.

Резолютивну частину викладено наступним чином:

«Позов ПАТ «Український інноваційний банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Український інноваційний банк» заборгованість у розмірі: сума заборгованості за кредитом -

59 400, 00 дол. США, сума несплачених процентів за користування кредитом - 31 329, 12 дол. США, сума несплаченої комісії за обслуговування кредиту -98 325 грн 82 коп.; сума пені за несвоєчасно сплачені проценти - 10 358 грн 70 коп., сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом -

10 358 грн 70 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з порушення ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором та відсутністю доказів про погашення кредитної заборгованості, сплати відсотків, штрафу.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми пені, апеляційний суд виходив з положень ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Судами встановлено, що 27 лютого 2007 року між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір про надання кредиту на споживчі цілі № 8.

Сума кредиту за вказаним договором становила 59 400,00 дол. США, який надано під забезпечення іпотекою трикімнатної квартири АДРЕСА_1, що належить позичальнику на праві приватної власності.

Відповідно до п. 3. 6 Кредитного договору, відсотки за користування кредитом сплачуються позичальником в період з 1-го по 10-те число кожного наступного місяця.

Згідно п. 3. 3 Кредитного договору позичальнику нараховується щомісячна комісія на фактичну суму заборгованості за кредитом, яка сплачується у гривні по курсу НБУ.

ОСОБА_4 до кінця 2008 року здійснювала передбачені договором виплати, договір не оспорювала та звернулась у 2015 році до банку щодо врегулювання мирним шляхом питання погашення боргу, що було оцінено судом, як факт визнання боргу.

В матеріалах справи наявні завірені копії меморіальних ордерів на суму 45 000,00 дол. США та 14 400,00 дол. США, що свідчать про проведення банківської операції через касу банку.

Також, вбачається, що 01 жовтня 2008 року між сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору від 27 лютого

2007 року № 8, договір страхування іпотечного майна, яким забезпечувався кредит.

Крім того, до матеріалів справи приєднано акти огляду іпотечного майна від 26 лютого 2007 року, від 26 квітня 2010 року, від 16 липня

2007 року, від 23 травня 2007 року, 02 квітня 2007 року, від 21 березня

2008 року, від 14 квітня 2009 року, 13 вересня 2009 року.

В матеріалах справи також є власноруч написана заява про надання кредиту, а також копія протоколу засідання кредитної комісії Одеської філії ПАТ «Український інноваційний банк», на якому була отримана згода на видачу кредиту в сумі 59 400 дол. США строком на три роки із сплатою

12,5 процентів річних, 0, 2 щомісячної комісії за розрахунково - касовим обслуговуванням та 100 грн за оформлення кредиту під запропоновану іпотеку з одночасним погашенням діючого кредиту.

У 2009 році позивачем направлені два листа і дві претензії на ім'я ОСОБА_4 з розрахунком її заборгованості та проханням погасити борг, які вона отримувала, про що свідчать поштові повідомлення та особистий підпис відповідача на претензії від 16 березня 2009 року.

Наявність заборгованості підтверджується довідкою позивача.

30 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Портофранківського

в м. Одесі ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області із заявою у зв'язку із скоєнням на її думку шахрайських дій з боку працівників банку, проте у ході відпрацювання заяви її було повідомлено про відсутність ознак кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до

ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів

(ст. 212 ЦПК України) встановив наявність заборгованості ОСОБА_4 та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині нарахування пені, апеляційний суд з урахуванням ч. 3 ст. 551 ЦК України правомірно зменшив суму пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом до суми пені за несвоєчасно сплачені проценти.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в особі Одеського центрального відділення банку до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Г.І. Мостова