УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі: Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Евро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року позивач ТОВ «Евро-Реконструкція» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ТОВ «Евро-Реконструкція» надає послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у квартиру АДРЕСА_1, де зареєстрований відповідач.

Відповідач своєчасно не вносив з жовтня 2014 року плату за отримані послуги з централізованого опалення, в результаті чого в нього утворилась заборгованість, яка станом на 01.12.2016 року з урахуванням сплат у грудні 2016 року становить 12 714,92 грн. Інфляційна складова боргу відповідно до розрахунку становить 2 489,60 грн., а 3% річних від простроченої суми відповідно до розрахунку становить 419,10 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 12 714,92 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2 489,60 грн., 3% річних у розмірі 419,10 грн., а всього 15 623,62 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року позов задоволено.

В червні 2017 року відповідач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року відмовлено.

Справа № 755/4322/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9434/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Винниченко Л.М. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначав, що позивачем не було надано, а судом не було досліджено та з'ясовано належних доказів на підтвердження факту виникнення та розміру заборгованості відповідача, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Судом не було встановлено, чи укладались договори на отримання теплової енергії, чи була у позивача можливість надання теплової енергії відповідачу, чи відбувалося постачання теплоенергії та за якими тарифами.

Вказував, що розрахунок заборгованості за період з листопада 2014 по вересень 2016 зроблено на підставі тарифів, встановлених постановами НКРЕ КП № 146 та № 1171, щодо яких наразі Окружним адміністративним судом м. Києва розглядається позов про визнання їх недійсними. Таким чином, судом не було досліджено питання щодо зупинення провадження у справі до вирішення справи Окружним адміністративним судом м. Києва.

Посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи, незаконність на необґрунтованість рішення суду, просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Виконавцями послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з 01 липня 2014 року по будинку АДРЕСА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Евро-Реконструкція» (а.с. 12-14).

Судом встановлено, що відповідачем своєчасно не сплачувались грошові кошти за надані послуги з гарячого водопостачання та централізованого опалення по квартирі в наслідок чого у ОСОБА_1 виникла заборгованість.

Згідно бухгалтерських довідок за послуги з гарячого водопостачання та за послуги з централізованого опалення станом на 01 грудня 2016 року з урахуванням оплат у грудні 2016 року по квартирі АДРЕСА_1 наявна заборгованість за період з жовтня 2014 року по грудень 2016 року у розмірі 12 714,92 грн. (а.с. 5). Крім того позивачем нарахована інфляційна складова боргу у розмірі 2 489,60 грн. та 3% річних у розмірі 419,10 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, користуючись житлово-комунальними послугами, не сплачував їх вартість, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їх права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, п.п. 4. 7, 29 Правил наданню населенню послуг з газопостачання споживачі зобов'язані своєчасно планувати надані їм житлово-комунальні послуги (опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення та газопостачання) та витрати на утримання будинку і прибудинкової території пропорційно загальної площі квартири.

Згідно п. 14 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року плата за використовування теплової та електричної енергії, газу та водопостачання і каналізацію та інші послуги власниками квартир, наймачами, орендарями вноситься за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 Закону визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Згідно ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте такі послуги відповідачу надавалися, а відповідач їх приймав та не оплачував.

Таким чином, відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

За період проживання відповідача у вказаній квартирі позивачем, як обслуговуючою організацією, в указаний період надавались послуги з центрального опалення та постачання гарячої води.

Разом з цим, відповідачем платежі здійснювалися не регулярно, що призвело до утворення заборгованості за період з жовтня 2014 року по грудень 2016 року в загальній сумі 12 714,92 грн.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов'язанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов'язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов'язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги (послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; централізоване опалення та електропостачання), з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості, підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на неправильну оцінку судом доказів щодо розміру заборгованості, колегією суддів відхиляються, оскільки згідно положень ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджених наявних у справі доказів.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про невірність проведеного позивачем розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 не спростував надані позивачем докази, не надав свого розрахунку, який би давав підстави до з'ясування зазначених обставин, що чітко передбачено ст. ст. 57, 58, 60 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було досліджено факт щодо ненадання (надання послуг неналежної якості) позивачем, з огляду на наступне.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права споживача на одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та встановлено обов'язок виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 18 наведеного Закону у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. Частиною 4 ст. 18 Закону передбачений обов'язок виконавця вирішити питання про перерахунок платежів.

Проте відповідач не надав складених та підписаних у встановленому законом порядку актів-претензій щодо неналежного виконання позивачем своїх обов'язків щодо надання ним певних послуг.

За таких підстав, коли судом встановлено, що з вини відповідача зобов'язання перед позивачем не виконано, відповідач в односторонньому порядку відмовився вчасно та в повному обсязі виконувати взяті на себе зобов'язання щодо сплати платежів за спожиті житлово-комунальні послуги, висновок суду про стягнення з відповідача заборгованості, інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми, є законним і обґрунтованим.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: