Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що після смерті своєї матері

ОСОБА_9 він успадкував земельну ділянку площею 0,40 га, що розташована по АДРЕСА_1. Частина зазначеної земельної ділянки, площею 0,25 га, належала його матері на підставі державного акта про право приватної власності на землю, виданого Ружичанською сільською радою Хмельницького району 22 липня 1999 року, інші 0,15 га земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства перебували у володінні та користуванні його матері.

Зазначав, що 14 вересня 2000 року ОСОБА_6 незаконно отримав державний акт про право власності на спірну земельну ділянку площею

0,405 га за вказаною адресою, який був визнаний недійсним за рішенням апеляційного суду Хмельницької області віл 26 грудня 2013 року.

У 2009 році ОСОБА_6 відчужив спірну земельну ділянку

ОСОБА_7, яка в свою чергу продала її ОСОБА_5

Враховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_9 не з її волі, просив витребувати у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,155 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,155 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий НОМЕР_1.

У задоволенні позовних вимог до Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня

2017 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що право користування спірною земельною ділянкою увійшло до складу спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_9, а тому позивач, як спадкоємець останньої, має право витребувати земельну ділянку від добросовісного набувача з підстав передбачених ст. 388 ЦК України, оскільки воно вибуло з володіння ОСОБА_9 поза її волею.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право користування земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_9, не увійшло до складу спадщини, а припинилось у зв'язку зі смертю останньої.

Висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що головою двору по

АДРЕСА_1 був ОСОБА_10

За вказаним домоволодінням закріплена земельна ділянка площею 0,405 га, з яких 0,25 га призначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, а 0,155 га - для ведення особистого підсобного господарства.

У 1960 році на тій же земельній ділянці ОСОБА_10 побудував цегляний будинок, який 17 серпня 1973 року подарував своїй дочці ОСОБА_9

На підставі рішення Ружичанської сільської ради Хмельницького району від 03 квітня 1994 року № 10 ОСОБА_9 одержала державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться на території Ради (АДРЕСА_1 та призначену для обслуговування житлового будинку.

14 вересня 2000 року Ружичанська сільська рада Хмельницького району видала ОСОБА_6, який є сином ОСОБА_10, державний акт на право власності на землю, згідно з яким він на підставі рішення Ружичанської сільської ради від 03 квітня 1994 року № 10 набув право власності на земельну ділянку площею 0,405 га, з яких 0,25 га призначено для обслуговування житлового будинку, а 0,155 га для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1.

За договорами дарування від 05 жовтня 2009 року, посвідченими приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_11, ОСОБА_6 подарував своїй доньці ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,25 га, призначену для обслуговування житлового будинку (кадастровий номер НОМЕР_2), і земельну ділянку площею 0,155 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства (кадастровий номер НОМЕР_3), що знаходяться по АДРЕСА_1.

04 лютого 2010 року Ружичанська сільська рада Хмельницького району видала ОСОБА_7 державні акти на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4 і НОМЕР_5.

24 травня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 уклали договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий №НОМЕР_2), та земельної ділянки площею 0,155 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства (кадастровий НОМЕР_3), що знаходяться по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня

2013 року визнано недійсним державний акт НОМЕР_6 від

14 вересня 2000 року про право власності на землю, що одержав

ОСОБА_6

Зазначеним рішенням суду встановлено, що право користування ОСОБА_9 на спірну земельну ділянку площею 0,155 га не було припинено у відповідності до діючого на той час земельного законодавства.

08 лютого 2014 року ОСОБА_9 померла. Спадкоємцем, що прийняв спадщину в установленому законом порядку, є ОСОБА_4

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч. 2 ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст. ст. 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-2329цс16 від 05 жовтня 2016 року.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка не перебувала у власності ОСОБА_9, договору про право користування чужою земельною ділянкою останньою з власником вказаної земельної ділянки укладено не було, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що така земельна ділянка до складу спадкового майна не увійшла.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормо права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається представник

ОСОБА_4 - ОСОБА_8 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції та при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня

2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М. Мазур