АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3438/17 Головуючий 1 інст. - Федорова О.В.
Справа № 645/806/16-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» серпня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів: Каюкова Ю.В., Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в квартирі,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилався на те, що згідно свідоцтва про право власності, виданого Харківським міським управлінням юстиції, йому належить житлове приміщення, а саме квартира АДРЕСА_1.

Зазначив, що на даний час в квартирі зареєстровані він, його малолітня дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та його колишня дружина ОСОБА_2, шлюб з якою було розірвано 09 листопада 2015 року, що підтверджується рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, яке набрало чинності.

Вказав, що на протязі тривалого часу, а саме з грудня 2014 року ОСОБА_2 не проживає у квартирі, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в поточному ремонті та обслуговуванні квартири. На даний час вони мешкають за іншою адресою та мають іншу родину, що було встановлено ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2015 року про затвердження мирової угоди та ніким не заперечувалося під час судового засідання.

Зазначив, що 04 березня 2016 року ОСОБА_2 до Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 645/804/16-ц подано заяву про зміну фактичного місця проживання, де вказано, що на даний час вона мешкає за адресою: АДРЕСА_2.

Будь-яких усних чи письмових домовленостей між ним та ОСОБА_2 щодо проживання у квартирі не існує. ОСОБА_2 вже не є членом його сім'ї чи родичем. Оскільки у вищезазначеній квартирі ОСОБА_2 не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг.

Вказав, що ОСОБА_2 втратила право користування зазначеною квартирою, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік.

Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1; зняти з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позов, судові витрати покласти на відповідача.

При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому зазначив, що суд не звернув уваги на те, що на момент звернення до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 у лютому 2016 року ОСОБА_2 не проживала за місцем своєї реєстрації вже 14 місяців; що доказом тривалого фактичного не проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 є показання свідків та акт обстеження квартири, яким встановлено факт не проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою саме з грудня 2014 року; що матеріали справи містять копію зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 від 25 жовтня 2015 року, із якої вбачається, що ОСОБА_2 особисто вказує, що вона вже майже рік проживає окремо від нього та після того, як вона пішла із дому, вона раптово зустріла свого знайомого, з яким вже більше ніж півроку проживає разом однією сім'єю; що якщо робити відлік часу від дати підписання вказаної зустрічної позовної заяви, то це і є доказом того, що ОСОБА_2 перестала проживати за місцем своєї реєстрації з грудня 2014 року, утворила нову сім'ю, де веде спільне господарство з іншим чоловіком; що у прохальній частині своєї зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 вказує адресу: АДРЕСА_5, яка збігається із адресою помешкання за договором найму квартири від 01 вересня 2015 року, укладеного ОСОБА_5; що за змістом даного договору ОСОБА_5 має право проживати в найманій квартирі із дружиною та дитиною; що суд першої інстанції зневажив інформацію, яка міститься в акті обстеження квартири, критично ставиться до пояснень ОСОБА_1 як свідка, показаннням свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 надав хибну оцінку, а показання свідка ОСОБА_10, які є неправдивими та суперечливими, суд прийняв; що є безпідставними посилання суду на звернення ОСОБА_2 до органів поліції при обґрунтуванні свого рішення в частині поважності причин не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації; що наявні матеріали перевірок за її зверненнями не можуть свідчити про її проживання або намір проживати за спірною адресою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Із вимог частини 2 статті 405 ЦК України вбачається, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 28 серпня 2008 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Із довідки Товариства з обмеженою відповідальністю Агенства нерухомості «Рестріелт» від 12 січня 2016 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані колишня дружина ОСОБА_4 з 03 вересня 2009 року та спільна дитина сторін ОСОБА_3 - з 28 березня 2011 року. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року виключено з мотивувальної та резолютивної частини ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2015 року посилання на постійне проживання дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_7. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано. Із договору оренди від 01 вересня 2015 року вбачається, що між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладено договір оренди, згідно якого ОСОБА_5 разом з ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_2 - ОСОБА_3 орендували квартиру АДРЕСА_7 строком на 12 місяців. 22 грудня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

Посилання ОСОБА_2 на те, що позивач вчиняв перешкоди в користуванні житловим приміщенням є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та ОСОБА_2 не заперечувала проти того, що з листопада 2014 року сторони проживають окремо. Дверні замки в спірній квартирі замінено позивачем через рік після того, як ОСОБА_2 добровільно пішла з сім'ї, тобто у грудні 2015 року та створила нову сім'ю. Свої речі вона забрала також добровільно. Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 підтвердили, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі разом з дитиною без поважних причин. Витребувані з Територіального підрозділу центру надання адміністративних послуг Немишлянського району матеріали не спростовують того, що ОСОБА_2 добровільно пішла з сім'ї та створила нову сім' ю. Із наданих матеріалів справи вбачається, що сварки вникали з приводу спілкування батька з дитиною, що не було предметом цього спору.

Пояснення представника ОСОБА_2 щодо того, що ОСОБА_2 часто навідувалась до спірної квартири за місцем проживання, займалась побутовими питаннями, крім цих пояснень представника, будь - якими доказами не підтверджуються. Із змісту рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року, на яке неодноразово посилалася представник ОСОБА_2 вбачається, що з 14 листопада 2014 року сторони проживали окремо.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що з грудня 2014 року ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає. В цій квартирі проживають ОСОБА_1 та його цивільна дружина ОСОБА_12, про що було складено акт обстеження спірної квартири.

Надані докази представником ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції не спростовано.

Таким чином, враховуючи відсутність поважності причин не проживання в спірній квартирі відповідача понад один рік, яка пов'язана із знаходженням відповідача в іншому шлюбі, у зв'язку з тим, що відповідач не є членом сім'ї позивача, судова колегія вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року із змінами та доповненнями зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача щодо зняття з реєстрації є зайвими.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Неповно з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, не звернувши увагу на вимоги закону, суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення.

Оскільки рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню з підстав, зазначених вище.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 647, 60 грн. судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії