Номер провадження: 22-ц/785/6828/17
Номер справи місцевого суду: 495/4100/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію, зобов'язання внести запис, витребування майна та визнання права власності, третя особа - виконавчий комітет Мологівської сільської ради,

встановила:

25 травня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та мотивувала його тим, що після смерті її матері ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 4,8 га, яка розташована на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області, масив НОМЕР_1, ділянка НОМЕР_2 (далі - спірна земельна ділянка).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, відповідно до якого все майно заповідала позивачці.

Оскільки мати позивачки за життя належним чином не оформила право власності на спірну земельну ділянку, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2006 року за позивачкою та її братом - ОСОБА_6 в рівних частинах було визнано право власності на спірну земельну ділянку. В подальшому при оформленні документів, позивачка зрозуміла, що її було введено в оману, оскільки вона була впевнена, що є власником всієї земельної ділянки.

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 29.02.2012 року вищезазначене рішення суду першої інстанції від 06.12.2006 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

В свою чергу, брат позивачки ОСОБА_6 оформив на себе право власності на частину земельної ділянки. У 2013 року ОСОБА_6 помер та позивачці стало відомо, що невістка покійного - відповідач ОСОБА_4 оформила на себе частку вказаної земельної ділянки та на теперішній час продовжує володіти та користуватися нею.

Посилаючись на зазначені обставини, просила її вимоги задовольнити.

Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, вказавши, що дані позовні вимоги позивачки незаконні та необґрунтовані, оскільки не відповідають тим обставинам, що мали місце, та якими позивачка їх обґрунтовує, не підкріплені належним доказами, не ґрунтуються на законі, а тому не можуть бути задоволеними.

Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 липня 2017 року в задоволенні уточненого позову ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення з ухваленням нового - про задоволення її позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя не отримала правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, а тому вона не входить в спадкову масу і не могла бути успадкована позивачкою.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, за своє життя ОСОБА_5 01 грудня 2003 року склала на ім'я позивачки заповіт, посвідчений секретарем Каплівської сільської ради Хотинського району Чернівецької області, зареєстрований в реєстрі за №33, відповідно до якого все своє майно заповідала позивачці ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачки ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 20.05.2004 року (а.с.7).

Проте, за життя спадкодавець ОСОБА_5 належним чином не встигла оформити право власності на спірну земельну ділянку, що не заперечується сторонами, що і змусило позивачку ОСОБА_3 в 2006 році звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Таким чином, спірна земельна ділянка не входить до спадкової маси спадкодавця ОСОБА_5, так як право власності на неї не було оформлено у встановленому законом порядку.

Проте, як було зазначено вище, рішенням Білгород-Дністровського-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2006 року за ОСОБА_3 та її братом ОСОБА_6 в рівних долях було визнано право власності на земельну ділянку площею 4,8 га., яка розташована на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області, масив НОМЕР_1, ділянка НОМЕР_2.

Однак, рішенням судової колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2012 року апеляційна скарга Білгород-Дністровської прокуратури в інтересах ОСОБА_3 була задоволена частково, та вищевказане рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2006 року було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено (а.с.11).

Підставою для відмови в позові було те, що згідно матеріалів справи, спір про право був відсутній, а підставою для звернення ОСОБА_3 до суду була неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у зв'язку з відсутністю державного акту на право власності на спірну земельну ділянку на ім'я спадкодавця, у зв'язку з тим, що вона його не отримувала.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається і підтверджено вищевказаним судовим рішенням, що після смерті ОСОБА_5 спадщина у вигляді - земельної ділянки площею 4,8 га, яка розташована на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області, масив НОМЕР_1, ділянка НОМЕР_2, не відкривалась, а тому у суду відсутні будь-які підстави для визнання права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3

Той факт, що на підставі скасованого в подальшому судового рішення брат позивачки - ОСОБА_6 оформив право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки і здійснив її відчуження на користь своєї невістки - відповідача ОСОБА_4, в даному випадку не є підставою для задоволення позовних вимог позивачки ОСОБА_3, оскільки в останньої не виникло право власності на спірну земельну ділянку, а тому не виникло право її витребування у відповідача ОСОБА_4

Так, згідно із частинами 2, 3 ст.386 ЦК України тільки власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідно до статті 387 ЦК України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Право власності на майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має лише власник цього майна.

Відповідно до ст.ст.316, 317, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто згідно ст.388 ЦК України, витребування майна з незаконного володіння пов'язано з набуттям права власності витребувача та право на таку вимогу набуває саме власник майна.

З цих підстав, необгрунтованим є посилання позивачки на її право на витребування майна від відповідачки як від добросовісного набувача з підстав передбачених п.3 ч.1. ст.388 ЦК України, відповідно до якої якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачка жодним чином не довела суду того, що спірна земельна ділянка належала їй на праві власності та вибула з її володіння мимо її волі, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра