Справа № 148/2386/16-ц Провадження № 22-ц/772/2068/2017Головуючий в суді першої інстанції Робак С. О.
Категорія 21Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Медяного В.М., Іващука В.А.,

за участі секретаря Агеєвої Г.В., представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Мовчана В.В., позивачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засі-дань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про

визнання недійсним договору дарування квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Туль-чинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

21 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернулася в Тульчинський район-ний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_6 про визнання недій-сним договору дарування квартири ( а. с. 1-2 ), посилаючись на наступні обста-вини. Позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає в квартирі АДРЕСА_1, що належала їй на підставі но-таріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 травня 1992 року. 14 жовтня 2009 року вона подарувала дане помешкання своїй доньці - відповідачці у справі. В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказувала, що оспо-рюваний правочин вчинений у порушення норм статей 203, 215 ЦК України. Донька обманним шляхом змусила матір підписати договір, яка внаслідок важ-кого стану здоров'я не розуміла, який договір підписала. Позивачка зазначає, що помилилася, укладаючи договір дарування, насправді вона хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання. А ще договір укладений під впливом тяжкої обставини через хворобу ОСОБА_4, інваліда 3-ої групи, постраж-далої внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС.

Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року позов задоволений ( а. с. 55-57 ), визнаний недійсним до-говір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений 14 жовтня 2009 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріаль-ної контори Сухомлин О.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-3734 ( а. с. 55-57 ).

Дане заочне судове рішення оскаржується ОСОБА_2, який участі у роз-гляді справи не брав, але вважає заочне рішення суду незаконним, таким, що підлягає скасуванню і просить апеляційну скаргу задоволити, оскаржуване за-очне судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задово-ленні позову ( а. с. 76-77 ).

Ухвалою судді апеляційного суду від 15 серпня 2017 року ОСОБА_2 по-новлений строк на апеляційне оскарження заочного рішення Тульчинського ра-йонного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року ( а. с. 107 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу осіб, котрі беруть участь у справі, їхніх представників, дослідивши в су-купності наявні в справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рі-шення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заяв-лених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути за-конним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтвер-джуються, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочин-ства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були до-сліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне з'я-сування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Ко-дексом. Частиною першою статті 11 цього Кодексу передбачено, що суд розгля-дає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на під-ставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 17 постанови Пленуму Вер-ховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції по-винен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (фак-ти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи до-ведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотри-мано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ( мати і донька ) укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. Цей договір посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухом-лин О.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-3734. Керуючись нормами статей 717 - 719, 203, 215, 229 ЦК України, роз'ясненнями, викладеними в пункті 19 по-станови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не-дійсними», суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення договору дару-вання ОСОБА_4 під впливом помилки, оскільки вона на час укладення правочину перенесла ряд медичних операцій (медичні документи додані до ма-теріалів справи) та потребувала сторонньої допомоги. Вона є особою похилого віку, іншого житла, крім подарованої квартири, не має, вчинивши відчуження помешкання, вона позбавила себе єдиного житла. Весь час ОСОБА_4 про-живає у квартирі, що є предметом цього спору, вона вважала, що укладає дого-вір довічного утримання, тобто помилялася стосовно правових наслідків дого-вору, а це є обставиною, котра має істотне значення.

З висновками суду першої інстанції слід погодитися, вони є об'єктивними, такими, що грунтуються на фактичних обставинах справи, відповідають загаль-ній засаді цивільного законодавства - справедливості.

Оскаржуючи заочне рішення суду першої інстанції від 10 березня 2017 ро-ку, ОСОБА_2 вказує, що 07 вересня 2015 року він уклав з ОСОБА_6 но-таріально посвідчений договір позики грошей, що підлягали поверненню в строк до 07 березня 2016 року. У забезпечення боргових зобов'язань ОСОБА_6 передала позичальнику в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з чим нотаріусом накладено заборону на квартиру до припинення договору іпотеки та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На думку апелянта будь-які дії щодо переданого в іпотеку майна є незаконними. Суд, розглядаючи дану справу, не перевірив наявність обтяжень на спірну квартиру, не залучив апелянта до участі у справі, не звернув увагу на збіг строку позовної давності та ухвалив однобіч-не, необ'єктивне рішення.

З доводами апелянта, викладеними у скарзі на заочне судове рішення, пого-дитися не можна, вони не спростовують вмотивованих висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду.

Укладення договорів позики та іпотеки на нерухоме майно не є безспірною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання правочину щодо іпо-течного майна, яке таким стало під час чинності правовстановлюючих докумен-тів про власність однієї із сторін такого правочину, недійсним. При цьому слід мати на увазі наступне.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів ци-вільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'я-зання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьо-му слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобо-в'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке зали-шилось невиконаним.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя ( іпотекодержателя ) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк ( термін ). У тако-му разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець ( майно-вий поручитель ) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконан-ня боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним дого-вором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права влас-ності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону Укра-їни «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, ана-логічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення ( втрати переданої в іпотеку будівлі ( споруди ), якщо іпотекодавець не відновив її.

Такі унормовані положення викладені у правовій позиції Верховного Суду України у справі за № 6-130цс17.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо ска-сування або зміни оскаржуваного судового рішення. З огляду на зазначене су-дова колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване заочне судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апе-ляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстан-ції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального пра-ва. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з од-них лише формальних міркувань.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: