АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4247/17 Справа № 200/9385/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шевцова Т. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Каратаєвої Л.О., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11228» про стягнення невиплачених відпускних та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з усно уточненим під час розгляду справи позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11228» (далі - ТзДВ «ДАП 11228») про стягнення невиплачених відпускних та моральної шкоди, мотивуючи тим, що у листопаді 2003 року він був прийнятий на підприємство відповідача на посаду юрисконсульта та 18 травня 2016 року був звільнений.

Вказував на те, що за весь час роботи йому не надавалась відпустка та не виплачувалися відпускні.

Зазначав, що його прохання про видачу копій наказів про прийняття на роботу, звільнення та розрахунку відпускних за весь період роботи було залишено без належного реагування та задоволення.

Посилаючись на те, що ненадання щорічної відпустки приносило моральну шкоду його здоров'ю та хвилювання через відмову і не виплату компенсації за весь період невиплати відпускних, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача невиплачені відпускні за період роботи юрисконсультом з листопада 2003 року по травень 2015 року в розмірі 5.000 грн. та в рахунок моральної шкоди 9.000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року та ухвалення нового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що у період з листопада 2003 року по травень 2016 року між ТзДВ «ДАП 11228» та ОСОБА_2 існували договірні відносини, пов'язані з наданням останнім підприємству юридичних послуг.

Так, в матеріалах справи містяться копії трудових угод на юридичне обслуговування з 04 січня 2005 року по 01 січня 2014 року та відповідні акти виконаних робіт за період з січня 2005 року по червень 2014 року (а.с.19-93).

Кожного місяця між сторонами цивільно-правового договору підписувався акт виконаних робіт із зазначенням обсягу виконаних робіт.

З довідки ТзДВ «ДАП 11228» №402 від 02 листопада 2016 року вбачається, що за час роботи за трудовою угодою з листопада 2003 року по липень 2014 року табель обліку робочого часу на ОСОБА_2 не вівся, оскільки останній не перебував у трудових відносинах з підприємством, а здійснював свою діяльність на підставі цивільно-правового договору. Робочого місця у нього не було. Відрахування до Пенсійного фонду за цей час проводились як з працюючого за трудовою угодою (2,6%, 34,7%), пільг щодо податків не мав (а.с.139).

З акту про знищення документації, затвердженої 10 квітня 2005 року головою правління ТзДВ «ДАП 11228», вбачається, що згідно Перечень зберігання документації, табелі обліку робочого часу по 1,2,3,4,5 автоколонам, АРМ, ОГМ, допоміжним робітникам і ІТР, добові наряди на роботи, рахунково-платіжні відомості за період з 1999 року по 2004 рік були знищені (а.с.106).

Згідно штатного розпису ТзДВ «ДАП 11228» за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року на підприємстві відсутня посада юрисконсульта (а.с.145-152).

Штатним розписом по ТзДВ «ДАТ 11228» з 01 березня 2008 року введено посаду ведучий юрисконсульт (а.с.154).

Дана штатна одиниця була на підприємстві з 01 березня 2008 року по 31 грудня 2010 року (а.с.153-158).

З 01 січня 2011 року змінами в штатному розписі ТзДВ «ДАТ 11228» виведено з штатного розпису посаду ведучого юрисконсульта (а.с.159).

Штатним розписом по ТзДВ «ДАТ 11228» з 01 січня 2012 року, 01 січня 2013 року та 01 січня 2014 року дана посада не передбачена (а.с.160,161,162).

З 01 липня 2014 року змінами у штатний розпис ТзДВ «ДАП 11228» введено посаду ведучого юрисконсульта (163,164,165).

Згідно наказу по ТзДВ «ДАТ 11228» №18-к від 12 березня 2008 року на посаду юрисконсульта призначено ОСОБА_3 з 14 березня 2008 року (а.с.166).

Згідно наказу по ТзДВ «ДАТ 11228» №47-к від 28 грудня 2010 року ОСОБА_3 звільнено з займаної посади за власним бажанням (а.с.167).

Наказом по ТзДВ «ДАТ 11228» №52-к від 22 липня 2014 року ОСОБА_3 було прийнято на посаду юрисконсульта з 23 липня 2014 року з місячним випробувальним терміном (а.с.168).

Наказом по ТзДВ «ДАТ 11228» №36-к від 12 червня 2015 року ОСОБА_3 звільнено з займаної посади за власним бажанням (а.с.169).

Також встановлено судом та не заперечується сторонами, що трудова книжка ОСОБА_2 підприємству не надавалася.

У зв'язку з припиненням дії цивільно-правового договору з ОСОБА_2 з кінця липня 2014 року та не виконанням ним за цим договором послуг, що підтверджується відсутністю актів виконаних робіт, останнім не отримувалася винагорода за договором.

12 липня 2015 року ОСОБА_2 на ім'я директора підприємства подано заяву про прийняття на роботу юрисконсультом за сумісництвом, а 18 травня 2016 року про звільнення за власним бажанням. За відпрацьований період позивач отримав від відповідача відпускні, а тому за цей час не просить стягнення відпускних сум.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що між ним та ТзДВ «ДАП 11228» виникли трудові, а не цивільно-правові відносини, що з ним було укладено саме трудовий договір, а не цивільно-правовий договір та дійшов висновку, що на позивача не розповсюджуються положення трудового законодавства, що регулюють оплату праці найманих працівників, зокрема і щодо стягнення невиплачених відпускних, оскільки позивач не приймався на роботу та не звільнявся відповідно до умов трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

У цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.327 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація.

За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою спірного договору є отримання певних послуг.

Отже, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, отримання певних послуг. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату.

Відповідно до п.«а» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Таким чином, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів свого перебування з відповідачем саме у трудових відносинах.

Колегія суддів звертає увагу на те, що між сторонами не було укладено саме трудового договору, оскільки позивача не було прийнято на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не роз'яснювалися його прав і обов'язки, він не інформувався під розписку щодо умов праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Крім того наголошує на тому, що за період з червня 2015 року по 01 червня 2016 року, коли позивач був прийнятий на роботу юрисконсультом за сумісництвом, йому були виплачені відпускні, у зв'язку з чим він відмовився від позовних вимог про стягнення відпускних за цей період.

Доводи апеляційної скарги стосовно актів виконаних позивачем робіт лише підтверджує факт існування цивільно-правового договору між сторонами.

Посилання про наявність підстав для застосування ст.116 КЗпП України є хибними у зв'язку з недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що довідкою з пенсійного фонду України підтверджується факт його перебування у трудових відносинах є неспроможними, оскільки підприємство є податковим агентом.

Розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем, органами Пенсійного фонду України) (ст.168.3 Податкового кодексу України ).

Згідно статті 168.1.1. Податкового Кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Інші доводи приведені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Каратаєва Л.О.

Максюта Ж.І.