Справа № 344/7145/15-ц
Провадження № 22-ц/779/70/2017
Головуючий у 1 інстанції Зеленко О. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Максюти І.О.,Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3;

ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсною заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом і з врахуванням уточнених позовних вимог зазначав, що його мати ОСОБА_6 24 вересня 2003 року склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № 1-1831, згідно якого усе належне їй майно заповіла сестрі ОСОБА_2. 24 березня 2004 року спадкодавець ОСОБА_6 померла. 21 жовтня 2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24 вересня 2003 року, посвідчене державним нотаріусом першої Івано-Франківської нотаріальної контори ОСОБА_8Ф, зареєстрованим в реєстрі за №1-1831. Посилаючись на те, що на момент складання вказаного заповіту спадкодавець ОСОБА_6 була у поганому стані, тому вона ймовірно не могла підписувати даний заповіт, а якщо підписувала, то не могла розуміти змісту та наслідків правочину. Просив визнати недійсним заповіт від 24 вересня 2003 року складений на користь ОСОБА_2, визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане їй 21 жовтня 2014 року, визнати недійсною заяву відповідача від 16 липня 2004 про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 24.09.2003 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 1-1831. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 21.10.2014 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2, зареєстроване в реєстрі за №1-1073. Відмовлено в задоволенні решти вимог позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 365 (триста шістдесят пять) грн 40 коп. витрат понесених по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що висновок експертизи щодо стану заповідачки про прогресуюче захворювання саме на момент вчинення заповіту ґрунтується на недостовірних медичних записах, він не може бути взятий судом до уваги як доказ, який дає можливість однозначно встановити нездатність особи усвідомлювати значення і керувати своїми діями. ОСОБА_6 за життя не було діагностовано жодного психіатричного захворювання, на обліку в психіатричному диспансері вона не перебувала. Крім того, стороною заявлено застосування строк позовної давності, так як заповіт був складений 24 вересня 2003 року, а з позовною заявою звернулись 20 травня 2015 року, тобто з спливом трирічним строком позовної давності. Вказує, що позивач не скористався своїм правом подати заяву про прийняття спадщини, що свідчить про його відмову від спадщини, а отже відсутність порушеного права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

Представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт від 24.09.2003 року складений ОСОБА_6 та посвідчений державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № 1-1831, був складений з допущенням порушень вимог закону, так як на час скаладання опорюваного заповіту, внаслідок хвороби, спадкодавець ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій та могла кереувати ними.

Висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 24 вересня 2003 року складено заповіт згідно якого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 на випадок своєї смерті все належне майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося і взагалі, все те, що їй належатиме і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_2. Заповіт підписано ОСОБА_6 на дому за адресою АДРЕСА_1 у звязку з хворобою (інв.1 гр. з/з) у присутності державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 в 15 год 30 хв. Особа заповідача встановлена, дієздатність перевірена. Заповіт посвідчено нотаріально та зареєстровано у реєстрі за №1-1831 (а.с. 49, 53, 100).

ОСОБА_6 померла 24.03.2004 у віці 65 років внаслідок церебрального атеросклерозу, що підтверджується копією свідоцтва про смерть 1-НМ №162341 від 25.03.2004 (а.с. 52).

16.07.2004 року ОСОБА_2 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, що підтверджує факт прийняття спадщини (т.1,а.с.52, 99).

21 жовтня 2014 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24 вересня 2003 року після смерті 24 березня 2004 року ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_2 і складається з двох кімнат, житловою площею 32,3 кв.м. загальною площею 46,6 кв.м. (а.с.25).

Згідно ст. 534 ЦК України (в ред. 1963 р.) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 48 ЦК України (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам Закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно ст. 55 ЦК України (в ред. 1963 р.) правочин, вчинений громадянином, хоча і дієздатним, але який знаходився в момент його вчинення в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, може бути визнано судом недійсним.

Для вирішення питання про психічний стан ОСОБА_6 під час складання заповіту від 24 вересня 2003 року по справі 22 лютого 2016 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза.

Висновком судово-психіатричного експерта №163/2016 від 23.06.2016, проведеної на виконання ухвали суду від 22.02.2016 року, зазначено, що підекспертна ОСОБА_6 страждала стійким хронічним психічним розладом вторинною (посттравматичною) деменцією, що згідно МКХ 10 відповідає F 02.8. Зазначене захворювання позбавило підекспертну здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними під час підписання заповіту 24.09.2003 року.

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 на запитання представника відповідача щодо підстав для прийняття такого висновку, без врахування показань свідків не могла дати ясну відповідь.

Згідно вимог ст. 150 ЦПК України та роз'яснень, що містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року N 8 "Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах", відповідно до яких лише після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з'ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо, судом призначається додаткова експертиза.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта.

За клопотанням представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ухвалою Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року призначено повторну посмертно-психіатричку експертизу виконання якої доручено експертам Комунального закладу Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Відповідно висновку судово-психіатричного експерта № 161 Комунального закладу Львівської обласної клінічної психіатричної лікарн у звязку з суперечливістю в матеріалах справи та в медичній документації даних про психічний стан ОСОБА_6 встановити чи могла ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент скоадання заповіту від 24 вересня 2003 року не виявляється можливим.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які були родичами та сусідами покійної ОСОБА_6, пояснили, що спадкодавець до дня смерті проживала одна, була охайною, врівноваженою, працювала на дому, отримувала замовлення та своєчасно їх виконувала, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, не скривала, що заповість належне їй майно доньці ОСОБА_2, про що було відомо позивачу (т.2, а.с.134).

Даними, які містяться в заяві про прийняття на роботу, копії трудового договору укладеного 3 серпня 1994 року та 4 лютого 2003 року між підприємством інвалідів «Благовість» підтверджується, що покійна спадкодавець до дня смерті усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними ( т.1, а.с.228-231).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснено, що для визначення наявності у особи стану, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.), на момент укладення спірної угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Аналогічне роз'яснення міститься в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9.

Висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню й перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами.

Відповідно до частини 3 статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані у справі докази, враховуючи характер спірних правовідносин, обставини встановлені при розгляді судом зазначеної справи, колегія суддів відхиляє висновок судово-психіатричного експерта №163/2016 від 23.06.2016, проведеної на виконання ухвали суду від 22.02.2016 року,в якому зазначено, що підекспертна ОСОБА_6 страждала стійким хронічним психічним розладом вторинною (посттравматичною) деменцією, що згідно МКХ 10 відповідає F 02.8. і вказане захворювання позбавило підекспертну здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними під час підписання заповіту 24.09.2003 року, оскільки спростовується поясненням свідків та письмовими доказами і достовірно не підтверджує неспроможність спадкодавця, відповідно ст. 534 ЦК України (в ред. 1963 р.) розпорядитись належним майном.

У звязку із цим, відповідно до ст. 48, 55 ЦК України (1963 року) не встановлено підстав для визнання недійсним заповідту від 24 вересня 2003 року складеного ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на випадок своєї смерті все належне майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося і взагалі, все те, що їй належатиме і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_2.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав встановлених п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового про відмову відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 209,307, 309,313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсною заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Судді: В.Д.ОСОБА_1Максюта

ОСОБА_14