Провадження № 22-ц/779/1390/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Василишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Мелінишин Г.П.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_2 про зміну пункту кредитного договору в частині суми кредиту, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що між ним та ПАТ «КБ Надра» був укладений договір «Автопакет» від 25.09.2008 року, відповідно до якого банк надав позичальнику кошти для придбання автотранспортного засобу в розмірі 44221,4 доларів США зі строком повернення до 18.09.2015 р., під 14.2% річних. Разом з тим, вартість автомобіля була 268 300 грн., а рішення про видачу кредиту було прийнято на суму 42933,4 доларів США, що еквівалентно 208660,62 грн., яка і отримана позивачем 25.09.2008 р. Згідно платіжного доручення №1 від 26.09.2008 р. кошти в сумі 208 300 грн. було сплачено за придбаний автомобіль. А тому сума кредиту, зазначена в п.1.1 договору не відповідає сумі, що отримана позивачем від відповідача. Така ж сума в розмірі 42933,4 доларів США, а не більша, була зазначена і в договорі поруки від 25.09.2008р.

Уточнивши позовні вимоги (а.с.33-34), позивач просив змінити п.1.1 договору «Автопакет» № 2186/2009 від 25.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ Надра», виклавши його в наступній редакції «Банк надає позичальникові у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 42933,40 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим договором».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_3 зазначила, що ПАТ «КБ «Надра» надав позивачеві кредит у розмірі 42 933,40 доларів США, які в гривневому еквіваленті становили 208 660,62 грн. і саме стільки було сплачено постачальнику за придбаний позивачем автомобіль.

Однак, у спірному пункті 1.1 кредитного договору зазначена сума кредитних коштів у розмірі 44 221,40 доларів США, тобто на 1288 доларів США більше, ніж позичальник фактично отримав.

Із зазначених у кредитному договорі коштів у розмірі 44 221,40 доларів США, банк 25.09.2008 року стягнув комісію за розрахунки в сумі 1288 доларів США, а наступного дня 26.09.2008 року сплатив кошти за автомобіль. Витрат на оплату за державну реєстрацію автотранспортного засобу в МРЕВ при УДАІ УМВС України банк не сплачував.

Надання коштів згідно з кредитним договором відповідає всім ознакам споживчого кредиту. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Представник апелянта вважає, що комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику за замавленням останнього, а кредитний договір має містити обгрунтований розрахунок комісії. Проте комісія, стягнута банком при наданні кредиту за договором «Автопакет», не відповідає зазначеним умовам. Таку ж правову позицію висловив ВСУ у Постанові від 16.11.2016 року №6-1746 цс16.

З наведених підстав представник апелянта просила скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов ОСОБА_1 задоволити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримала в повному обсязі, просила її задоволити.

Належним чином повідомлений представник відповідача в судове засідання не з»явився.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 25.09.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ Надра» було укладено договір «Автопакет» № 2186/2009 від (а.с.6-8), відповідно до якого банк надав позичальнику кошти для придбання автотранспортного засобу в розмірі 44221,4 доларів США (п.1.1) зі строком повернення до 18.09.2015р. (п.1.1.4, 1.2.4), під 14.2% річних (п.1.1.3.1).

Згідно п.1.1.2 ціль кредиту визначалась сторонами на: придбання автомобіля, на витрати, повязані з його реєстрацією в МРЕВ при ДАІ УМВС а також витрати позичальника на страхові платежі за даною кредитною лінією, які позичальник доручає банку сплачувати за рахунок кредитних коштів (п.1.2.2, 1.2.2.1).

Згідно рахунку № С-0177 від 12.09.2008р. вартість автомобіля становила 268 300 грн. (а.с.9).

Із заяви на видачу готівки №901 від 25.09.2008 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав у ПАТ «КБ «Надра» кошти у розмірі 42 933,40 доларів США, що на момент отримання еквівалентно 208 660,62 грн. (а.с.11), а згідно платіжного доручення №1 від 26.09.2008р. на рахунок отримувача ТзОВ «Альянс-А» (продавця) проведено кошти в сумі 208 300 грн., що еквівалентно 42933,4 доларів США як оплата за автомобіль PATROL 3.0 Wagon ELE NT згідно рахунку №С-0177 від 12.09.2008 року ОСОБА_1 (а.с.12,11).

Згідно меморіального ордеру № 902 від 25.09.2008р. платник ОСОБА_1 перерахував кредиторові 1288 доларів США, що еквівалентно на той час 6259,81грн., як комісію за розрахунки згідно кредитного договору №2186/2008, (а.с.47-48).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір від 25.09.2008 року в цілому та власне п.1.1 договору відповідають вимогам ЦК України (ст.ст.627,628,629,638,1054), а також вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк надав ОСОБА_1 споживчий кредит у сумі 44 221,40 доларів США, а останній особисто погодив зазначену суму, підписавши договір.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, що їх регулює та прийняв обґрунтоване рішення.

Змінивши підставу та предмет позову, ОСОБА_1 просив суд змінити п.1.1 договору «Автопакет» № 2186/2009 від 25.09.2008 року в частині зазначення суми кредиту, яка надається позичальнику, вказавши 42933,40 доларів США замість 44221,4 доларів США.

Відповідно до ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, правовою підставою для зміни договору (чи окремих умов договору) за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору є факт істотного порушення умов договору другою стороною.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі N 6-75цс13).

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сторона апелянта не навела підстав внесення змін до договору, суду не представлено доказів цього в розумінні ст.651 ЦКУ.

Натомість сторона апелює на наявність несправедливих умов договору, як підстави для визнання договору недійсним в порядку ЗУ «Про захист прав споживачів».

Саме таким доводам судом першої інстанції дано оцінку, проте це не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Наведені стороною апелянта доводи не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_4