Провадження № 2/127/127/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 вересня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

секретаря Подоляк М.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 10 жовтня 2012 року. Свої вимоги мотивувала тим, що між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка надала відповідачці позику в сумі 35000,00 доларів США строком до 01 березня 2014 року. Факт укладання договору підтверджується відповідною розпискою. Позивачка вказує, що відповідачка ОСОБА_5 на день звернення до суду суму позики не повернула. Крім того зазначила, що відповідно до умов розписки, у разі порушення строку повернення коштів позичальник сплачує 2% від простроченої суми за кожен місяць прострочення. За наведеного просила стягнути з відповідачки на користь позивачки 1409524,35 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучений ОСОБА_2 (а. с. 28).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2016 року змінено процесуальний статус ОСОБА_2 на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, адже останнім пред'явлено позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики від 10 жовтня 2012 року недійсним (а. с. 49). Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що на час написання розписки ОСОБА_5 в 2012 році про отримання коштів у борг, позивач перебував у шлюбі з відповідачкою за первинним позовом, який, в свою чергу, рішенням суду від 06 травня 2016 року розірвано. В липні 2016 року ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя (справа № 127/14517/16-ц). Договір позики від 10 жовтня 2012 року позивач вважає фіктивним, адже укладений з метою обтяження спільного майна подружжя. При цьому вказує, що спірний договір взагалі не укладався, розписка складена без мети передачі грошей у позику, а розписка написана значно пізніше ніж в 2012 році. Крім того зазначає, що під час перебування у шлюбі його дружина ОСОБА_5 розписок не писала, грошей в борг не отримувала, а позивачка ОСОБА_4 є рідною матір'ю ОСОБА_5 За наведеного просив визнати недійсним з підстав фіктивності договір позики від 10 жовтня 2012 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 35-38).

Представник позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_1 в судовому засіданні позов про стягнення заборгованості за договором позики підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Щодо позову третьої особи, пред'явлений до його довірительки, заперечив, просив відмовити в його задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, хоча про дату час та місце судового засідання повідомлялась належним чином відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства, про причини неявки суд не повідомила. Натомість, 27 вересня 2016 року подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги визнала та зазначила, що кошти в сумі 35000,00 доларів США дійсно позичала у позивачки ОСОБА_4, наразі повернути борг не має можливості (а. с. 23). З приводу позову пред'явленого третьою особою свою думку не висловила.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов про визнання договору позики недійсним підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили його задовольнити. Крім того зазначили, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики є безпідставним.

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики суд зазначає наступне.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 10 жовтня 2012 року укладено договір позики, який оформлений розпискою, написаною власноруч відповідачкою. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 35000,00 доларів США та зобов'язалась повернути зазначену суму до 01 березня 2014 року (а. с. 10, оригінал розписки а. с. 58).

Відповідачка ОСОБА_5 в заяві від 27 вересня 2016 року позов визнала, зазначивши, що дійсно отримала грошові кошти від позивачки ОСОБА_4 в сумі 35000,00 доларів США про що написала розписку.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст.ст. 1049,1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З наведеного вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 порушила умови зобов'язання та є боржником, що прострочив, адже не виконала взяті на себе зобов'язання у встановлений договором позики строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до умов договору позики від 10 жовтня 2012 року, у разі прострочення виконання зобов'язання, відповідачка ОСОБА_5 зобов'язалась сплатити 2% за кожний календарний місяць прострочення. Позивачка звернулась до суду з позовом в серпні 2016 року, тобто наявне прострочення виконання зобов'язання в 29 місяців, адже грошові кошти мали бути повернуті в березні 2014 року. Отже, борг має бути повернутий з урахуванням зазначених положень, тобто зі сплатою 2% за кожний календарний місяць прострочення, розмір якого становить 20300,00 доларів США ((35000Х2%) Х29). Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки становить 55300,00 доларів США.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 30 серпня 2016 року (дата складання позовної заяви) офіційний курс НБУ іноземних валют, зокрема долара США відносно гривні становить 100 доларів США =2548,8686 грн. Отже з відповідачки на користь позивачки слід стягнути 1 409 524 грн. 34 коп. (55300,00 Х 25,488686).

Крім того, відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наразі договір позики не містить положень щодо порядку сплати процентів та його розміру за користування грошима. При цьому суд бере до уваги, що позивачка маючи право на стягнення розміру процентів за користування грошима, останнім не скористалась та таку позовну вимогу не заявляла, а тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачений ст. 11 ЦПК України, суд розглядає позовні вимоги лише в межах заявлених вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 6890,00 грн., адже позовні вимоги задоволено повністю.

Щодо позову третьої особи ОСОБА_2 пред'явленого до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору позики від 10 жовтня 2012 року недійсним суд зазначає наступне.

Зазначаючи про недійсність договору позики ОСОБА_2 вказує про його фіктивність.

Загальні підстави визнання недійсним правочину встановлені ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

На підтвердження обставин фіктивності договору позики від 10 жовтня 2012 року ОСОБА_2 зазначає про, те що в 2012 році перебував у шлюбі із ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 06 вересня 2006 року (а. с. 24). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 травня 2016 року зазначений шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 17 травня 2016 року (а. с. 25). Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що його колишня дружина ніяких договорів позики в 2012 році не укладала, грошей не отримувала, а намагається за допомогою рішення суду про стягнення заборгованості сфальсифікувати докази по справі про поділ майна подружжя, адже провадження по зазначеній справі відкрито 18 липня 2016 року, а з позовом про стягнення заборгованості ОСОБА_4 звернулась вже після зазначеної дати в серпні 2016 року. Обставина відкриття провадження по цивільній справі № 127/14517/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя підтверджується копією ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2016 року (а. с. 41).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Надані позивачем ОСОБА_2 докази не свідчать про наявність у діях сторін оспорюваного правочину умислу щодо створення правочину для виду, знаючи, що він не буде виконаний та відсутність у відповідачів наміру створити юридичні наслідки. Отже, у задоволенні позову про визнання договору позики недійсним слід відмовити у зв'язку з його недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 234, 525-527, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212- 215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 10 жовтня 2012 року на загальну суму 1 409 524 (один мільйон чотириста дев'ять тисяч п'ятсот двадцять чотири).

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн.

В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області К.П. Гуменюк