Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1192/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Головань А. М.
УХВАЛА

Іменем України

29.08.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської областіу складі:

головуючого Голованя А.М.,

суддів Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що із 22 травня 2000 року вона та ОСОБА_6 стали проживати однією сімєю як чоловік та жінка.

За час спільного проживання ними, за спільні кошти, були придбані 13.09.2002 року квартира АДРЕСА_1 м. Світловодськ та 27.02.2013 року автомобіль марки VOLKSVAGEN моделі CADDY 2005 року випуску.

Право власності на квартиру було набуто ними за договором дарування, оскільки вартість оформлення була вдвічі меншою ніж за договором купівлі-продажу та зареєстровано за ОСОБА_6

21.08.2016 року ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина на згадане майно.

Відповідачі, матір та син померлого звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а тому вона просить задовольнити її позов, визнавши за нею право власності на належну їй ? частку у спільному майні

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року позов задоволено частково, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сімєю, як чоловіка та дружини з 23 травня 2000 року по жовтень 2014 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку автомобіля марки VOLKSVAGEN моделі CADDY 2005 року випуску. В решті позовних вимог відмовлено

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на ? частку квартири та встановлення факту спільного проживання однією сімєю як чоловіка та жінки з жовтня 2014 року по 21 серпня 2015 року та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Отже, у частині вирішення позовних вимог про визнання права на ? частку автомобіля та встановлення факту спільного проживання однією сімєю як чоловіка та жінки з 23 травня 2000 року по жовтень 2014 року судове рішення не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України не переглядається.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхній представник, висловили думку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, навели доводи на обґрунтування своєї правової позиції.

Третя особа ОСОБА_5, яка належним чином була оповіщеною про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не прибула.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині визнання права власності на ? частку автомобіля, суд першої інстанції виходив з встановлення факту купівлі автомобіля в 2013 році в період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6, однією сімєю як чоловіка та жінки з 23 травня 2000 року по жовтень 2014 року, як обєкта спільної сумісної власності відповідно до ст. 74 СК України.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права власності на ? частку спірної квартири, суд першої інстанції зазначив, що зазначена квартира була набута ОСОБА_6 на підставі договору дарування і тому є його особистою власністю.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 13 вересня 2002 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар двокімнатну квартиру № 2, що розташована в сел. Власівка міста Світловодська по вулиці Висоцького, буд. 4. (ОСОБА_1 1, а.с.10)

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали однією сімєю як чоловік та жінки з 23 травня 2000 року по жовтень 2014 року.

Разом з тим, що хоча рішення в цій частині не оскаржується, слід звернути увагу на те, що, відповідно до ч.2 ст.3 CK України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до вимог ст.74 CK України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зазначені положення закону діють з 01 січня 2004 року у звязку з набуттям чинності ЦК України. В КЗпШС України, який діяв у 2002 році на час придбання спірної квартири таких положень не містилось.

Отже, такий факт може бути встановлений лише починаючи з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час придбання квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим, суду, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Така правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

В позовній заяві ОСОБА_2 вказала, що спірну квартиру вони з ОСОБА_6 придбали за 2000 доларів США з яких вона внесла особистих 1500 доларів США отримані нею від продажу у 2002 році належної їй квартири АДРЕСА_2 м. Світловодськ. Але право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі договору дарування, оскільки вартість такого оформлення була вдвічі меншою ніж за договором купівлі-продажу.

Проте, в судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснила, що у 2002 році договір купівлі-продажу належної їй квартири нотаріально не оформлявся, хоча гроші за неї вона від покупця отримала.

За правилами ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В матеріалах справи відсутні безспірні докази на підтвердження позовних вимог, а рішення суду не можу ґрунтуватися на припущеннях, оскільки це заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Посилання позивача на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року, що набрало законної сили, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання удаваним договору дарування квартири від 13 вересня 2002 року, але встановлено, на її думку, факт укладання договору купівлі-продажу спірної квартири не спростовує висновків суду.

У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін.

Із змісту рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 січня 2017 року убачається, що суд встановив факт укладення договору купівлі-продажу квартири та дійшов правового висновку про удаваність договору дарування від 13 вересня 2002 року, але відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у справі. (а.с. 85-88, том.2)

Однак, в зазначеному рішення не встановлено обставин, згідно яких можна зробити висновок, що частина із грошей в сумі 2000 доларів США, які були передані в рахунок вартості спірної квартири продавцеві належали саме позивачу ОСОБА_8

Таким чином, оскільки договір дарування спірної квартири від 13 вересня 2002 року не визнано недійсним, то діє презумпція його правомірності згідно якої ОСОБА_6 набув право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 м. Світловодськ.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про визнання права власності на ? згаданої квартири.

Також, відсутні правові підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 однією сімєю як чоловіка та жінки з ОСОБА_6 в період з жовтня 2014 року по 21 серпня 2015 року, оскільки встановлення цієї обставини не впливає на виникнення, зміну чи припинення особистих чи майнових прав позивача.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що при вирішенні справи суд не правильно застосував норми ЦК України та не звернув уваги на докази, є необґрунтованими.

Отже, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: