Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_6, про захист прав споживача,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 26 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі-ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними правочинів.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28 липня 2006 року між нею та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір № VOKVGK00001001, за умовами якого банк зобов'язався надати їй кредитні кошти готівкою через касу на строк з 28 липня 2006 року по 28 липня 2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 27 000 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 4 408,66 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між нею та банком 28 липня 2006 року було укладено іпотечний договір, за яким банку в іпотеку було надано нерухоме майно, а саме: цегляний житловий будинок загальною площею 81,1 кв. м, житловою площею 42,7 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, з надвірними будівлями і спорудами.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 липня 2006 року між ОСОБА_6 та банком було укладено договір поруки № VOKVGK00001001/1.

Також 28 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Інгосстрах» було укладено договір особистого страхування № УОКУОК00015884 та договір страхування майна № VOKVGK00015883.

19 лютого 2007 року банк відступив свої права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, у відповідності до п. 2.3.10 кредитного договору, компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» яка знаходиться за адресою: Пелліпар Хаус, 1-й поверх, Клоук Лейн, 9, Лондон, ЕС4Л 21Ш, Великобританія, яка надалі поіменована «ЮМЛ».

21 листопада 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28 липня 2006 року.

Вважає, що кредитний договір та додатковий договір до нього є недійсними, також недійсним є похідні договори поруки та іпотеки. Підставою недійсності кредитного договору вказувала не проведення банком переддоговірної роботи. Стверджувала, що при укладенні оспорюваного кредитного договору та додаткової угоди банк вів її в оману, включив ряд незаконних і несправедливих умов, які призвели до негативних наслідків, що є підставою для визнання цих правочинів недійсними. До укладення кредитного договору банк не надав письмової інформації по жодній із позицій і не отримав від неї письмового підтвердження про ознайомлення. Також вказувала, що банк ввів її в оману щодо реального фінансового навантаження при погашенні кредиту. Кредитний договір не містить ні детального розпису загальної вартості кредиту, ні умов дострокового повернення кредиту споживачем. Банком не зазначено у кредитному договорі предмету, тарифів і обґрунтування вартості кожної супутньої вартості. Зазначала, що банком не було надано графік платежів, а відтак фактично приховано інформацію щодо розподілу сплачених сум на погашення кредиту, процентів та прихованих платежів. Зауважувала, що у відповідача на час укладення оспорюваного договору була відсутня індивідуальна ліцензія на надання кредиту в іноземній валюті.

Просила визнати недійсним кредитний договір № VOKVGK00001001 від 28 липня 2006 року, повернути сторони в попередній стан; визнати недійсним іпотечний договір від 28 липня 2006 року; визнати недійсним договір поруки від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001/1; всі судові витрати покласти на відповідача.

В додаткових поясненнях, поданих 25 квітня 2016 року ОСОБА_4 зазначала, що у зв'язку з відступленням права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, що укладені між нею та ПАТ «КБ «Приватбанк» «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» у позивача були відсутні правові підстави для укладення у листопаді 2011 року додаткової угоди до кредитного договору. Зазначала, що уклавши з нею додатковий договір позивач вів її в оману, оскільки не мав права укладати такий договір в своїх інтересах. Скориставшись її правовою необізнаністю спонукав до укладення додаткової угоди.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсною додаткову угоду від 21 листопада 2011 року до кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28 липня 2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 26 січня 2017 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2016 року в частині задоволених вимог скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позовних вимогах судом апеляційної інстанції не переглядалось.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач навмисно ввів оману позивача, оскільки не мав права на укладення додаткової угоди від 21 листопада 2011 року до кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28 липня 2006 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 21 листопада 2011 року, укладеної між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів про порушення його законних прав та інтересів відповідачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» під час укладення додаткової угоди від 21 листопада 2011 року до кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28 липня 2006 року.

Суд першої інстанції розглядаючи спір по суті не звернув увагу на те, що ОСОБА_4 в позовній заяві просить визнати недійсним кредитний договір № VOKVGK00001001 від 28 липня 2007 року, укладений між позивачем та відповідачем, визнати недійсним іпотечний договір від 28 липня 2006 року, укладений між сторонами та визнати недійсним договір поруки від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001/1 укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак, позовної вимоги, такої як визнання недійсною додаткової угоди від 21 листопада 2011 року до кредитного договору, позивачем заявлено не було, протягом розгляду справи в суді першої інстанції заяви про збільшення або уточнення позовних вимог позивачем не подавалось.

Статтею 11 ЦПК України, яка закріплює принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 199 ЦПК України встановлює, що позовна заява серед іншого, повинна містити зміст позовних вимог.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи в частині рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткову угоду від 21 листопада 2011 року до кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28 липня 2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, виходив з того, що до суду першої інстанції позивачем не булозаявлено позовної вимоги, такої як визнання недійсною додаткової угоди від 21 листопада 2011 року до кредитного договору, крім того, протягом розгляду справи в суді першої інстанції заяви про збільшення або уточнення позовних вимог позивачем не подавалось.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Волинської області від 26 січня 2017 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Є.П. Євграфова

Г.І. Мостова