Справа № 139/480/17 Провадження № 22-ц/772/2350/2017Головуючий в суді першої інстанції Тучинська Н. В.
Категорія 59Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Іващук В.А.,

за участю секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення майнових паїв в натурі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року,

встановила:

У червні 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 про виділення майнових паїв в натурі. Посилаються на те, що вони є співвласниками майнових паїв в колишньому КСП «Прогрес» с. Роздолівка. Зокрема, частка ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай складає 0,03% майна, а ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом - 0,28%.

Рішенням зборів співвласників від 06 березня 2016 року, оформленим протоколом № 2, було вирішено приміщення колишньої контори КСП «Прогрес» залишити для потреб села.

Неодноразові звернення позивачів про виділення їм приміщення колишньої контори в рахунок майнових паїв залишено без задоволення, а відповідач ОСОБА_4 використовує це приміщення для власних потреб, тому позивачі просили виділити в натурі, в рахунок частки майнових паїв приміщення колишньої контори КСП «Прогрес» та визнати за ними право спільної сумісної власності на цю частку (з їх доплатою до повної вартості) згідно сертифікату серії НОМЕР_2 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майновий сертифікат серії НОМЕР_1.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення майнових паїв в натурі відмовлено у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Посилаються на неправильне застосування норм матеріального права, що стало наслідком ухвалення рішення, яке не відповідає обставина справи.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та адвокат ОСОБА_6 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засіданні не з'явився, тому відповідно до вимог ст. ст. 74, 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивачів, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України та статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії НОМЕР_2 від 03 серпня 2001 року ОСОБА_2 належить частка (0,03%) у пайовому фонді майна колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» с. Роздолівка, а ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 0,28% від усього майнового фонду, що знаходиться у загальному користуванні КСП «Прогрес» с. Роздолівка Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Як вбачається з протоколу № 3 загальних зборів співвласників майнових паїв с. Роздолівка від 18 грудня 2015 року головою спілки співвласників майнових паїв обрано ОСОБА_4.

06 березня 2016 року було скликано загальні збори співвласників майнових паїв під головуванням ОСОБА_4, на яких вирішувалося питання розподілу майна та, зокрема, було прийнято рішення не розпайовувати колишню контору КСП «Прогрес», за яке проголосувало 23 особи із 24 присутніх, одна особа утрималася.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається з протоколу № 2 засідання співвласників майнових паїв від 06 березня 2016 року, пояснень відповідача ОСОБА_4, допитаних свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, предметом розгляду на засіданні співвласників майнових паїв було питання правильності розподілу майна, а не заява ОСОБА_2 про виділення йому з майнового паю приміщення колишньої контори. Інших доказів звернення позивача ОСОБА_2 до загальних зборів співвласників майнових паїв позивачі суду не надали. Крім того, представники позивача ОСОБА_2 стверджували і доводили суду те, що вони зверталися саме до ОСОБА_4, але той відмовляв у виділенні приміщення контори, оскільки загальні збори вирішили залишити контору для потреб громади села. Позивачі не надали суду доказів про те що ОСОБА_3 взагалі зверталася до загальних зборів співвласників майнових паїв про виділення її паю в натурі, та як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, право власності на майновий пай позивач ОСОБА_3 оформила лише 26 січня 2017 року.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про те, що праву власника вимагати видачі майнового паю в натурі відповідає право співвласників цього майна вирішувати питання складу і структури майнового паю, способу і терміну його виділу і при здійсненні таких прав повинні враховуватись інтереси обох сторін.

Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Отже, власники спільної часткової власності здійснюють свої права за спільною згодою і жоден з співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників.

Судом встановлено, що позивачами не була дотримана передбачена чинним законодавством процедура звернення щодо виділення майнових паїв, оскільки із відповідними заявами саме до загальних зборів співвласників майнових паїв колишнього КСП «Прогрес» с. Роздолівка вони не звертались.

Окрім цього, даний позов пред'явлено до одного із співвласників майнових - ОСОБА_4, а не до всіх співвласників. Суд першої інстанції, виконуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив позивачам можливість пред'явлення позову до всіх співвласників майнових паїв. Проте, позивачі вважають, що лише ОСОБА_4 має відповідати за цим позовом, оскільки він викрав у них ідею передати приміщення колишньої контори у користування громади села, а тепер використовує це приміщення на власний розсуд. Разом з тим, допустимих та належних доказів про це суду не надано.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 318 ЦК України всі суб'єкти права власності є рівними перед законом, а усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3 ст. 319 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Кожен із співвласників має право на виділ в натурі його частки із спільного майна за згодою інших співвласників (ч. 1 ст. 367 ЦК України).

Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано, зокрема Законом України від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», постановою Кабінету Міністрів України № 177 від 28 лютого 2001 року «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», Рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Міністерства аграрної політики України № 315 від 20 травня 2008 року.

За змістом ст. ст. 5, 7 - 9 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114-XII "Про колективне сільськогосподарське підприємство"(далі Закон № 2114-XII) майно колективного підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності і його пайовий фонд майна складається з балансової вартості як основних виробничих та оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, так і грошових коштів; а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на дату паювання (та скоригований на день вибуття працівника з господарства). Право розпоряджатися своїм паєм на власний розсуд член КСП набуває лише після припинення членства в підприємстві. До припинення членства, частка майна члена колективного підприємства є частиною майна колективного підприємства, яке у статуті визначає принципи формування спільної власності та права членів щодо неї і через свої органи здійснює право власності (володіння, користування, розпорядження).

Оскільки законодавством передбачено рівність прав і обов'язків членів колективного сільськогосподарського підприємства щодо спільної виробничо-господарської діяльності та її результатів, а правомочності членів підприємств є похідними від правового статусу, завдань і функцій цих підприємств та правомочностей останніх як юридичних осіб, то і право громадянина вимагати своєї частки (паю) з володіння і користування аграрного підприємства, як і інші правовідносини члена колективного підприємства з КСП щодо передачі отримання майнового паю, складу цього паю, його юридичного оформлення також повинні ґрунтуватись на принципі рівності прав і обов'язків зазначених сторін.

Спосіб забезпечення цих прав і інтересів члена КСП та підприємства визначений п. 3 ст. 9 Закону № 2114-XII , згідно з яким у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій за згодою сторін, формі.

Аналогічний підхід до реалізації права членів КСП на вільний вихід з цих підприємств із майновими паями з метою створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, заснованих на приватній власності, передбачено і в Указі Президента України від 3 грудня 1999 року № 1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки".

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» виділення майна в натурі проводиться у порядку, розробленому Комісією з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки, та затвердженому зборами співвласників.

Співвласники, як визначено у даній постанові - члени підприємства, в тому числі реорганізованого, за якими зберігається право на майнові паї у пайовому фонді підприємства, але які не отримали його в натурі чи не передали як внесок до статутного фонду правонаступника.

Відповідно до зазначеного Порядку визначення конкретного майна для виділення окремому власнику чи групі власників у натурі проводиться Комісією на підставі рішення зборів співвласників.

Як роз'яснено в листі № 37-25-1-11/11379 від 05.12.2002 року Міністерства аграрної політики України «Щодо реалізації власниками майнових паїв права на одержання цих паїв у натурі», у разі недотримання вищенаведеного порядку виділення майнових паїв у натурі, районним комісіям з врегулювання майнових питань спільно з органами місцевого самоврядування слід ініціювати проведення зборів співвласників майна.

Вищим органом співвласників майнових паїв визнаються збори.

У випадку невиконання зборів співвласників рішення щодо виділення підприємством-правонаступником майна в натурі власнику майнового паю, останній може реалізувати своє право на судовий захист.

Таким чином зазначене свідчить про те, що порядок виділення майнового паю, його структура віднесений до компетенції органу самоврядування колективного підприємства, або зборів співвласників, які діють відповідно до статуту підприємства та затверджених ним актів, зокрема Положення про пайовий фонд майна.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315 затверджено Рекомендації щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх сільськогосподарських підприємств», якими передбачено, що співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна, що перебуває у спільній частковій власності, подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності - зборам співвласників відповідну заяву (п. 4.1.) Пунктом 4.3 Рекомендацій передбачено, що якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, у тому числі грошової, компенсації вартості його частки.

Тобто, підставою для виділення майнових паїв у натурі чи отримання їх вартості окремими особами є заяви власників майнових паїв про виділення їхнього майна в натурі. Такі заяви розглядають збори співвласників майнових паїв, які приймають відповідні рішення, що оформляються протоколом зборів співвласників.

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку про те, що позивачами не була дотримана передбачена чинним законодавством процедура звернення щодо виділення майнових паїв, оскільки із відповідними заявами саме до загальних зборів співвласників майнових паїв колишнього КСП «Прогрес» с. Роздолівка вони не звертались. Окрім цього, даний позов пред'явлено до одного із співвласників майнових - ОСОБА_4, а не до всіх співвласників.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне та правильне по суті рішення.

З вищенаведених підстав доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного рішення не впливають. При цьому, слід зауважити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом правового аналізу судом першої інстанції, висновки якого ґрунтуються на нормах матеріального права.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.А. Іващук

Згідно з оригіналом: