У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю адвокат Бойчук К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 (ОСОБА_5) до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину в спадковому майні та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 (ОСОБА_5) про визнання будинку спільною сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року первісний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спадковому майні задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/8 частку будинковолодіння АДРЕСА_1, як на спадкове майно після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання будинку спільною сумісною власністю відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що висновки суду про те, що позивачі за зустрічним позовом не надали суду доказів, що спірний будинок по АДРЕСА_2 набутий в результаті спільної праці та за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 та їх дітей, не відповідають обставинам справи, оскільки вказаний факт підтверджений договором про сумісну діяльність сім"ї ОСОБА_3, довідками про отримання різних видів допомоги на дитину-інваліда ОСОБА_3, а також показами свідків про завершення будівництва будинку спільною працею та за спільні кошти сім"ї ОСОБА_3, у тому числі і дітей.

Вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано ст.ст. 430 - 432 ЦК України 1963 року, ст. 17 Закону України "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю України, що діяли на час виникнення вказаних правовідносин, тобто на час укладення сім"єю ОСОБА_3 договору про сумісну діяльність.

Зазначає про те, що судом першої інстанції не правильно не взято до уваги договору про сумісну діяльність, оскільки на час його укладення будинок був введений в експлуатацію та був оформлений на ОСОБА_8, оскільки учасником договору був також ОСОБА_8 і він підписуючи його, будучи вже власником будинку, зробив своє волевиявлення, погодившись на те, щоб всі члени його сім"ї робили свій внесок у добудову будинку, в результаті чого він буде вважатися їх спільною сумісною власністю в рівних частках кожного з них.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити первісний позов, визнавши за ОСОБА_5 право власності на 1/16 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_8; задовольнити зустрічний позов та визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_9, як майно, яке набуте в результаті спільної праці за спільні грошові кошти; Визнати за ОСОБА_8, померлим ІНФОРМАЦІЯ_4 року та ОСОБА_2 частки у спільному сумісному майні, а саме : будинку по АДРЕСА_3, в розмірі по ? за кожним; визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частини вказаного будинку; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частини вказаного будинку у порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилися та причин неявки не повідомили, а тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

Представник ОСОБА_5 адвокат Бойчук К.М. просив апеляційну скаргу відхилити, покликаючись на подані заперечення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 є донькою спадкодавця і її частка у спадковому майні є рівна з іншими дітьми та його дружиною. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання будинку по АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю всіх членів сім'ї, суд зазначив, що на час видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок діти були неповнолітніми, а тому не могли ні своєю працею, а ні коштами внести свою частку в будівництво будинку.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 04.03.1983 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.67).

В шлюбі у них народилися діти ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів №198 від 14.06.1989 року ОСОБА_8 у АДРЕСА_4 виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва житлового індивідуального будинку (т.1 а.с.70).

Подружжям ОСОБА_8 на зазначеній земельній ділянці було побудовано житловий будинок, якому, згідно наказу №4 від 14.01.1994 департаменту архітектури Рівненської міської ради народних депутатів, присвоєно адресний номер 93 б (т.1 а.с.71, 72).

23.02.1994 року Рівненською міськрадою ОСОБА_8 було видане свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.73).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що підтверджується Свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.68).

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина, а саме половина спірного домоволодіння і спадкоємцями першої черги були позивачка ОСОБА_5 (донька від першого шлюбу), дружина - ОСОБА_2 та їх двоє дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_9.(який помер в 2012 році ( т.1 а.с.69).

Тобто, частка кожного спадкоємця склала по 1/8 частині домоволодіння і на яку місцевий суд обґрунтовано визнав право власності за ОСОБА_5 задовольнивши її позовні вимоги.

Обґрунтовано місцевий суд відмовив і в задоволенні зустрічного позову про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_9, як майно, яке набуте в результаті спільної праці за спільні грошові кошти.

Згідно ст.22, 28 КпШС України, який діяв на час прийняття в експлуатацію спірного будинку та отримання на нього свідоцтва про право власності ОСОБА_8, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і частки їх є рівними.

Відповідно до ч.1 ст.77 КпШС України, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України 1963 року, здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Тобто, хоч свідоцтво про право власності на спірний будинок було видане на ім'я ОСОБА_8, співвласником в рівній долі з ним була тільки його дружина ОСОБА_2, а не діти, які на той час були малолітніми, відповідно 11 та 6 років.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивачі за зустрічним позовом не надали суду доказів, що спірний будинок по АДРЕСА_5 набутий в результаті спільної праці, та за спільні кошти подружжя ОСОБА_2 та їх дітей.

Договору про сумісну діяльність укладеному 07 травня 2002 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3, суд дав належну оцінку, оскільки на час його укладання будинок вже був введений в експлуатацію та зареєстрований на ОСОБА_8.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст.131 ЦПК України, про згаданий договір, як про доказ, до початку судового розгляду сторона не заявляла, тому він не може бути прийнятий.

Посилання місцевого суду на нині діючі норми сімейного та цивільного кодексів, які фактично за змістом є тотожними з нормами КпШС УРСР та ЦК УРСР, які діяли на час виникнення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 на спірне домоволодіння, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, яке за своїм змістом є законним та справедливим.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає,

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: М.П. Григоренко

Н.М. Ковальчук