АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3, вказуючи на те, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Як на підставу пропуску, встановленого законом строку на прийняття спадщини, посилалася на те, що з 1999 року проживає в іншій країні -Федеративна Республіка Німеччина (ФРН) та у зв'язку з сімейними обставинам, зокрема народженням трьох дітей у неї не було можливості звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний термін.

За вказаних обставин просила визначити їй додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка через свого представника - ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись, що рішення ухвалено без повного та всебічного з'ясування судом обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення суду.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не звернув уваги на об'єктивні, непереборні труднощі, які унеможливлювали прийняття позивачем спадщини в строк, встановлений законом.

Крім цього як на підставу скасування рішення ОСОБА_1 посилалась на те, що її представник, звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, невірно зазначила причину пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а суд першої інстанції в свою чергу не повною мірою встановив обставини справи, які мають значення для справи, а тому рішення суду не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості. Вказувала, що вона не могла подати заяву про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом строк, оскільки перебувала на 4 місяці вагітності і за рекомендаціями лікаря не могла здійснювати тривалі поїздки. Після народження дитини одразу не могла виїхати до України для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки оформлення документів на виїзд закордон новонародженої дитини зайняло тривалий час, що також вплинуло на пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні з підстав, викладених в апеляційній скарзі, підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Майже через десять років після смерті ОСОБА_4, 23 березня 2017 року ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_1, звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину вищевказаної квартири.

Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Реви І.М. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що позивачкою пропущено 6-ти місячний строк для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позивачкою поважні причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не є такими, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення таких дій.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає нормам матеріального права та узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1220, 1221, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України по справі за № 6-1215цс16 у постанові від 14.09.2016.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 (справа № 6-85цс12) та 04.11.2015 (справа № 6-1486цс15).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначила, що нею пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої 27.12.2007 ОСОБА_3 з поважних причин, а саме у зв'язку з проживанням в іншій країні та сімейними обставини, які викликані народженням трьох дітей.

Однак, причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а саме проживання в іншій країні та народження дітей, не є такими, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, оскільки для подання заяви про прийняття спадщини не потрібно було виїжджати за межі країни (Німеччина). Для вирішення питання про прийняття спадщини у шестимісячний строк, який встановлений законом, ОСОБА_1 могла звернутися до консульства України в Німеччині.

З матеріалів справи вбачається, що 20.01.2017 ОСОБА_1 зверталася до Генерального консульства України в Дюссельдорфі (Німеччина) для оформлення довіреності на тітку ОСОБА_2 для подальшого подання останньою заяви від імені ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 з поважних причин не могла звернутися до консульства України в Німеччині для вирішення питання про прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги, що представником позивача невірно викладено обґрунтування позову не є підставою для скасування рішення суду та не свідчить про порушення судом норм процесуального права, оскільки, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а згідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При зверненні до суду з позовом, представник позивача як на поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини посилалась на те, що ОСОБА_1 проживає в іншій країні та у зв'язку з сімейними обставинами (народження трьох дітей) не могла у встановлений законом строк вирішити питання про прийняття спадщини. Інших підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, окрім тих що зазначені в позові, представником позивачки ОСОБА_2 зазначено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв'язку з чим дійшов до правильного висновку, що позивачем у відповідності до вимог статті 1272 ЦК України не надано суду доказів поважності причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не повною мірою встановив обставини справи, зокрема щодо підстав пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки суд, у повному обсязі дослідив наявні в матеріалах справи докази, встановив обставини справи та розглянув справу в межах заявлених вимог, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_2, не зазначала в якості поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини: перебування на 4 місяці вагітності та неможливість у зв'язку з цим вчинення дій на прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк та не доводилися такі обставини в суді першої інстанції.

Більш того, позивачка, у відповідності до вимог ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду судом справи по суті не зверталася із заявою про зміну підстав позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано, що наведені позивачкою причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не можуть бути визнані об'єктивними, непереборними та істотними, а отже висновки суду з цього питання є обґрунтованими, оскільки позивач не надав суду безспірних, належних і допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що вона не могла звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в період з грудня 2007 року до січня 2017 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини є безпідставними та такими, що спростовуються обґрунтованими висновками суду.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/6962/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8771/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.