АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Литвинюк І.М., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: апелянта, представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на частку в спадковому майні та за позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на 1/3 частку спадкового майна за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 8 червня 2017 року -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_6, після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, зокрема житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами по АДРЕСА_1. Крім неї спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є також

22-ц/794/843/17р. Провадження № 725/1517/15 Головуючий у 1 інстанції Галичанський О.І. Категорія 39 доповідач Перепелюк І.Б.

відповідач ОСОБА_2, який на момент смерті батька був зареєстрований та проживав у зазначеному будинку, а також доньки померлого - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка на спадкове майно не претендує.

З метою прийняття спадщини після смерті батька позивач, 17.07.2012р., звернулась з відповідною заявою в органи нотаріату та під час підготовки необхідних документів, у грудні 2012 року, їй стало відомо, що 18.01.2012р. її батько ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., подарував вказаний житловий будинок її брату - відповідачу ОСОБА_2 Копію оспорюваного договору вона отримала лише в січні 2013 року та саме з цього часу їй стало відомо про порушення її прав.

ОСОБА_1 зазначала, що вказаний правочин слід визнати недійним з тих підстав, що даний договір не був підписаний дарувальником, оскільки її батько був не освічений, не вмів писати та здійснював свій короткий підпис за навченою нею технікою, а такий підпис не відповідає тому, що міститься в оспорюваному договорі.

Крім того, поведінка батька за його життя не вказувала на те, що останній мав намір подарувати будинковолодіння ОСОБА_2, оскільки самостійно ніс витрати по його утриманню та в присутності свідків зазначав, що вказаний будинок після його смерті залишається їй та ОСОБА_2

Позивач просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18.01.2012р., посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрований в реєстрі №149; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку за кожним на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме - на житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1.

Третя особа ОСОБА_3 звернулась до суду з самостійним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/3 частку спадкового майна.

Вказувала на те, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6, була зареєстрована та проживала з померлим за однією адресою, а тому вважається такою, що прийняла спадщину.

Про існування оскаржуваного договору дарування їй стало відомо лише у листопаді 2014 році з моменту отримання копії позовної заяви ОСОБА_1 про визнання такого договору недійним.

Позивач просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18.01.2012р., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та визнати за нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 за кожним.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 8 червня 2017 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійним договір дарування житлового будинку від 18.01.2012р., посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрований у реєстрі за №149, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що із змісту рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13.05.2015р. вбачається, що покійний батько відповідача та позивачів міг писати та читати, волевиявлення сторін було вільним та направленим саме на укладення договору дарування.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно, відхиляючи інші докази, надав перевагу висновку експертизи, не врахувавши при цьому, що висновок є не категоричним. Апелянт в скарзі звертає увагу суду на те, що обидва позови подані з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення - скасувати, в задоволені позовів - відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Покійний ОСОБА_6 був батьком ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Судом встановлено, що 18.01.2012р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0877га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Звертаючись до суду з позовом, позивач як підставу для задоволення своїх вимог в частині визнання договору дарування від 18.01.2012р. недійсним вказує на те, що дарувальник вказаного договору не підписував, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення спірного правочину. З аналогічних підстав в цій частині заявлений позов третьої особи ОСОБА_3

По даній цивільній справі на виконання ухвали суду першої інстанції проведено судову почеркознавчу експертизи.

Згідно висновку експерта №1281-к від 16.08.2016р., підписи від імені ОСОБА_6 в договорі дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.01.2012р. на бланку з серійним номером ВРН 354570 та від імені ОСОБА_6 в рядку №149 в реєстрі реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. - виконані, ймовірно, не ОСОБА_6 з наслідуванням його підпису.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ними надано достатньо доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування не був підписаний ОСОБА_6, а отже він не виявляв своєї волі на його укладення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Спірний договір дарування складений в письмовій формі із зазначенням місця, часу його складання, особисто підписаний дарувальником та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С.

При розгляді справи суд першої інстанції не врахував, що договір дарування від 18.01.2012р. вже був оспорений сторонами в судовому порядку. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 13.05.2015р., яке набрало законної сили, при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи : ОСОБА_3, ОСОБА_4, Каленюк В.С., реєстраційна служба Чернівецького управління юстиції про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визнання права на ? частку спадкового майна, встановлено, що за ініціативою ОСОБА_6 і саме на укладення договору дарування було взаємне волевиявлення сторін, згідно якого він передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв в дар житловий будинок по вказаному вище адресу, що належав позивачці на праві власності, зареєструвавши на нього право власності.

В рішенні також зазначено, що позивач (ОСОБА_1) не заперечує того, що батько міг власноручно підписати договір дарування і цей підпис він вчинив особисто, інші особи за нього цей підпис не вчиняли.

Однак, позивачка стверджує, що волевиявлення дарувальника було невільним, оскільки батько мав ваду здоров'я - туговухість, як наслідок з 2005р. йому було призначено придбання слухового апарату.

В рішенні вказано, що позивачем не доведено належними доказами ту обставину, що ОСОБА_2 був неписьменною людиною, не вивчав грамоту, не вмів читати і писати.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 в 1952р. навчався шість місяців в школі ФЗО треста «Дзержинскуголь». Під час проходження військової служби у військово-будівельному загоні №538 (з жовтня 1954 року по листопад 1956 року) в лютому 1955 року проходив навчання при учбово-курсовому комбінаті «Севервоенморстроя» і здавав державний екзамен на задовільно по теорії та практиці по спеціальності каменяра. З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_6 працював на Чернівецькому машинобудівному заводі.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на висновок №1281-к від 16.08.2016р. судово почеркознавчої експертизи, в якій зазначено, що підписи від імені ОСОБА_6 в договорі дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.01.2012 року на бланку з серійним номером ВРН 354570 та від імені ОСОБА_6 в рядку №149 в реєстрі реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. - виконані, ймовірно, не ОСОБА_6 з наслідуванням його підпису.

Однак, даний висновок не надав чіткої відповіді на поставлене судом питання щодо того підписував ОСОБА_6 договір дарування чи його підписала інша особа.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Формулювання висновку з використанням слова «ймовірно» є не чітким та, по суті, припущенням, що в свою чергу не дає можливості взяти такий висновок експертизи як доказ, так як це суперечитиме ч.4 ст.60 ЦПК України щодо недопустимості доказування на основі припущень.

Враховуючи це, при розгляді апеляційної скарги сторонам було роз»яснено право на призначення повторної експертизи, однак, вони цим не скористалися.

При розгляді справи суд першої інстанції надав перевагу висновку експерта, при цьому не звернув увагу на обставини, встановлені Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 13.05.2015р.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання за ними права власності, з наведених ними підстав, не доведені належними та допустимими доказами, отже і не можуть бути задоволені.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 строку позовної давності є обґрунтованими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеністьта остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтовакомпанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо при застосуванні позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що 9 серпня 2012 року ОСОБА_3 подала до Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області, в якій вказувала, що після смерті батька ОСОБА_6 вона та її сестра, звернулися до нотаріуса для оформлення спадщини, але в ході оформлення їм стало відомо, що їхній батько перед смертю відчужив все своє майно на користь ОСОБА_2

Пізніше, 17 серпня 2012 року з такою ж заявою, але вже до Шевченківського РВ України в Чернівецькій області зверталася і ОСОБА_1

Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.08.2012р. під час проведення перевірки старшим лейтенантом міліції Байдюк В.Ф. було встановлено, що ОСОБА_1 проживає за вищевказаною адресою разом із братом ОСОБА_2 Остання повідомила, що після смерті батька ОСОБА_2, який володів будинком по АДРЕСА_1, вона звернулася до нотаріуса за оформленням спадщини, однак дізналася, що вказаний будинок належить брату ОСОБА_2

Отже, вищевказаними заявами підтверджується той факт, що в липні-серпні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знали про укладення спірного договору дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, однак з позовом ОСОБА_1 звернулася 28.12.2015р., а ОСОБА_3 -18.01.2017р., тобто з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи всі обставини справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не доведені і це є самостійною підставою для відмови в позовах.

Рішення суду першої інстанції на підставі п.2 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 307, п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 8 червня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку в спадковому майні відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/3 частку спадкового майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :