У Х В А Л А

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Іллічівської міської ради Одеської області, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_5 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило в ході розгляду справи, та остаточно просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 серпня 2010 року задоволено позов банку до ОСОБА_3 та звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом передачі вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Позивач вказував, що зазначена квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором від 29 листопада 2007 року, укладеним між банком та іпотекодавцем ОСОБА_3 та була придбана за кредитні кошти, що були надані позичальнику ОСОБА_3 за договором про іпотечний кредит № ODTIG5 від 29 листопада 2007 року на суму 328 250 грн.

Також позивач зазначав, що договором іпотеки, укладеним між ним та відповідачем, було передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у спірній квартирі інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, проте враховуючи, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважав, що реєстрація осіб за адресою іпотечної квартири є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватися на підставі рішення суду.

Посилаючись на ці обставини, а також зазначаючи, що відповідачі на його письмову вимогу добровільно не звільнили спірне житло, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діяв в інтересах ОСОБА_6 відхилено, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов, виходили з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру, яка була придбана позичальником за кредитні кошти та належить йому на праві власності, проте останній та інші відповідачі на письмове попередження про звільнення квартири у добровільному порядку не реагують, а тому на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України підлягають виселенню у примусовому порядку.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ODTIGI, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 328 250 грн. зі сплатою 15 % річних строком до 29 листопада 2027 року для придбання АДРЕСА_1 (а. с. 5-9).

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № ODTIGI нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а. с. 5-12).

Відповідно до п. 1.2 іпотечного договору, предмет іпотеки є особистою приватною власністю іпотекодавця та належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 29 листопад 2007 року з продавцем ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В. 29 листопада 2007 року за реєстровим № 7336.

Також довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» підтверджується, що спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2007 року № 7336. ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 участі у приватизації державного житлового фонду на території Іллічівської міської ради не приймали та право приватної власності на будь-які об'єкти нерухомого майна за ними не зареєстровано (а. с. 64).

Згідно довідки ЖЕД-4 від 24 квітня 2015 року у зазначеній квартирі проживають та прописані: з 11 жовтня 1996 року - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; з 01 серпня 1997 року - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; з 27 жовтня 2007 року - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3; з 23 квітня 2008 року - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 65).

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 серпня 2010 року в рахунок погашення заборгованості в розмірі 352 931грн 53 коп. за кредитним договором № ODTIGI від 29 листопада 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: 2-кімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а. с. 13-14).

Звертаючись до суду з цим позовом про виселення, банк посилався на те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 за кредитні кошти, проте відповідачі на його письмову вимогу добровільно не звільнили вказане житло, у зв'язку із чим банк просив задовольнити позов.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначав, що на момент укладання договору іпотеки і ОСОБА_3, і ОСОБА_4 були зареєстровані у цій квартирі з 1996-1997 років та проживали в ній, вказана квартира була надана їх матері ОСОБА_9 у 1988 році на склад сім'ї з трьох чоловік, у тому числі й на той час неповнолітніх відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, після приватизації цієї квартири мати ОСОБА_9 заповіла цю квартиру ОСОБА_4, а кредит у 2007 році позичальником ОСОБА_3 брався фактично не для придбання цієї квартири, а для повернення грошей ОСОБА_7, і спірна квартира фактично була заставою по поверненню цих грошових коштів ОСОБА_7

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями ч. ч. 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у постановах від 14 грудня 2016 року у справах № № 6-860цс16, 6-1141цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та малолітня дитина ОСОБА_6 не є наймачами спірної квартири, а є членами сім'ї власника цього житла - ОСОБА_3, спірна квартира була придбана останнім відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 29 листопад 2007 року з продавцем ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В. 29 листопада 2007 року за реєстровим № 7336, і відповідно до умов кредитного договору банк надав відповідачу кредит у сумі 328 250 грн. саме для придбання АДРЕСА_1, отже спірна квартира придбана за кредитні кошти, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову банку та виселення відповідачів.

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович