Справа № 739/58/17
Провадження № 2/739/113/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

представників відповідача - Сльозки А.Ф., Карапути А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області та Семенівського районного відділу УМВС України в Чернігівській області про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області та Семенівського районного відділу УМВС України в Чернігівській області (далі - відповідачі) про відшкодування шкоди, а саме витрат на надання їй правової допомоги для захисту від обвинувачень у сумі 67 700 грн. 00 коп. та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, у розмірі 200 000 грн. 00 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що слідчим відділення Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області за заявою ОСОБА_5 від 12 серпня 2011 року було розпочато кримінальне провадження відносно неї за фактом викрадення грошових коштів. 22 березня 2013 року їй було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України. 25 березня 2013 року в її житлі та іншому володінні було проведено огляд після чого накладено арешту на її майно, який в подальшому скасовано судом апеляційної інстанції. Далі, незважаючи на заперечення проти оголошеної підозри та невизнання вини, обвинувальний акт у кримінальному провадженні було скеровано до суду для розгляду. 14 березня 2014 року у кримінальному провадженні було ухвадено виправдувальний вирок, який прокурором та потерпілою оскаржено до суду апеляційної інстанції. 21 липня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області вказаний вирок скасовано, у справі призначено новий судовий розгляд. За результатами повторного судового розгляду вироком суду від 11 вересня 2015 року у її справі було знову винесено виправдувальний вирок, який ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2015 року залишено без змін. У подальшому потерпіла оскаржувала вирок та вказану ухвалу до суду касаційної інстанції, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року вони були залишені без змін.

Позивачка вказує, що за весь час досудового розслідування та судового розгляду вона своєї вини не визнавала, однак її притягували до кримінальної відповідальності, до неї застосовували процесуальні заходи у виді огляду житла та накладення арешту на майно, явки до слідчого та суду на протязі 59 місяців робили неприємним її життя, забирали вільний час, вона не могла займатися своїми звичними справами, постійно нервувала, безпідставне обвинувачення позбавило її спокою. Все це на даний час вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того позивачка вказує, що в ході судових розгляді в якості свідків допитувалися мешканці її села, що вплинуло на її репутацію та призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків. Розмір шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, позивачка, керуючись положеннями статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» оцінює у 200 000 грн. 00 коп. Також позивачка вказує, що нею здійснювалися витрати на оплату послуг адвокатів для захисту від обвинувачень, які загалом склали 67 700 грн. 00 коп.

На позов представником відповідача - прокуратури Чернігівської області подано заперечення з яких вбачається, що позовні вимоги останнім не визнаються оскільки в позовній заяві не вказано у чому саме полягає завдана позивачці моральна шкода і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її заподіяння. Вказується, що до позивачки під час досудового розслідування жодних запобіжних заходів не застосовувалося, покарання, пов'язані з позбавленням волі не призначалися. Зазначається, що обвинувачення позивачці було пред'явлено лише 21 березня 2013 року, а виправдувальний вирок винесено 14 березня 2014 року, відповідно період перебування позивачки під слідством та судом становить 11 місяців 24 дні, тому у разі доведення факту заподіяння моральної шкоди, її розмір може становити лише 37 760 грн., а не 200 000 грн. Вимоги позивачки про відшкодування витрат на надання правової допомоги згідно заперечень також відповідачем не визнаються, оскільки склад та розмір відповідних витрат має визначатися відповідних органом дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, про що виноситься постанова (ухвала). Позивачкою порядок відшкодування матеріальної шкоди згідно відповідного закону не дотриманий, тому підстави для їх стягнення відсутні.

Представником відповідача - Державної казначейської служби України також подано заперечення проти позову відповідно до яких позовні вимоги останнім не визнаються, оскільки казначейство не несе відповідальності за дії органів державної влади і жодних прав та інтересів позивачки не порушувало, не вступало у правовідносини з нею та жодної шкоди останній не завдавало. У запереченнях зазначається, що позивачкою не зазначено, чим підтверджується факт заподіяння їй моральної шкоди та її розмір, вказується, що позивачці було оголошено про підозру у вчиненні злочину лише 25 березня 2013 року, а до того вона статусу підозрюваної не мала, тому вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди за період до моменту оголошення їй підозри є необґрунтованими. Також, на думку представника відповідач, розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ, відповідно до яких мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат і до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

Представником відповідача - Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області теж були подані заперечення проти позову з яких вбачається, що останній позовні вимоги не визнає, при цьому зазначає, що позивачкою не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди відповідачами, не наведено мотивів та обґрунтування її розміру. Крім того вказується, що позивачкою не надано доказів, які б підтверджували факт сплати нею за надання правової допомоги 67 700 грн. 00 коп.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю з підстав, наведених у позовній заяві, при цьому пояснила, що з 2011 року відносно неї здійснювалося досудове розслідування за обвинуваченням у розтраті товарно-матеріальних цінностей, належних ОСОБА_5, а в подальшому у вчиненні крадіжки. В її житлі проводився огляд, на її майно накладався арешт. Зрештою її виправдали. Дані звинувачення були безпідставними та заподіяли їй моральні страждання у зв'язку з чим погіршувався стан її здоров'я, що підтверджується відповідними доказами. За час перебування під слідством та судом вона здійснила витрати на надання правової допомоги у розмірі 67 700 грн. 00 коп., кошти для цього вона позичала у рідних та знайомих, а також отримувала від продажу свійської худоби, яку утримувала в своєму господарстві.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги також підтримав та просив задовольнити їх з підстав, вказаних у позові, зазначив, що з моменту початку у 2011 році досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно позивачки і до ухвалення в липні 2016 року судом касаційної інстанції остаточного рішення у справі позивачка постійно перебувала під слідством, їй було оголошено підозру у вчиненні злочину, проводився огляд її житла та накладався арешт на її майно. Все це завдало моральну шкоду позивачці. Остання здійснювала витрати на надання їй правової допомоги, що підтверджується відповідними доказами, а саме довідками про розмір коштів, що підлягали виплаті та квитанціями. Представник позивачки зазначив, що він разом з іншим адвокатом надавав правову допомогу позивачці і з усіх сум, отриманих в якості оплати правової допомоги, що загалом становить 67 700 грн. 00 коп., було сплачено податки.

Представники відповідача - прокуратури Чернігівської області у судовому засіданні висловилися проти задоволення позову з підстав, наведених у запереченнях.

Представники відповідачів - Державної казначейської служби України та Семенівського районного відділу УМВС України в Чернігівській області до суду не з'явилися, при цьому в їхніх запереченнях проти позову містяться клопотання про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення представників відповідача- прокуратури Чернігівській області, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, 21 березня 2013 року в рамках кримінального провадження №0000003 позивачці було оголошено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України, а саме у розтраті ввіреного їй майна вартістю 24 163 грн. 00 коп., що належало ОСОБА_5 (а.с. 4-9).

У рамках вказаного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді 25 березня 2013 року було проведено огляд житла та іншого володіння позивачки (а.с. 10-12). 28 березня 2013 року ухвалою слідчого судді на майно позивачки було накладено арешт, який скасовано ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2013 року (а.с. 23-24). 29 березня 2013 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000003 було направлено до суду для розгляду (а.с. 118-123).

Вироком Семенівського районного суду Чернігівської області від 14 березня 2014 року за результатами розгляду кримінального провадження №0000003 позивачку було визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України та виправдано за відсутністю в її діях складу вказаного злочину (а.с.25-29).

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2014 року вказаний вирок за апеляційними скаргами прокурора та потерпілої було скасовано з призначення у кримінальному провадженні нового судового розгляду судом першої інстанції (а.с. 31-33).

За результатами судового розгляду кримінального провадження №0000003 в ході якого прокурором було змінено обвинувачення позивачки з частини першої статті 191 КК України на частину першу статті 185 КК України, якою передбачено відповідальність за вчинення крадіжки, Новгород-Сіверським районним судом Чернігівської області від 11 вересня 2015 року винесено вирок, яким позивачу визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину та виправдано у зв'язку з недоведеністю того, що в діях позивачки є склад злочину (а.с.34-36).

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2015 року за результатами розгляду апеляційних скарг прокурора та потерпілої вказаний вирок суду залишено без змін (а.с. 37-40). Отже, з 06 листопада 2015 року виправдувальний вирок відносно позивачки набрав законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року вказані вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції залишені без змін, а касаційна скарга потерпілої ОСОБА_5 без задоволення (а.с. 41-42).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно частин другої та сьомої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконним засудження, незаконним повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконним взяття і тримання під вартою, незаконним проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконним накладення арешту на майно, незаконним відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР (далі - Закон України №266/94-ВР).

Так, пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України №266/94-ВР визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та

інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону України №266/94-ВР передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Пунктами 4 та 5 статті 3 Закону України №266/94-ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги та моральна шкода.

Згідно частини першої статті 4 Закону України №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

За змістом частин п'ятої та шостої статті 4 Закону України №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами другою та третьою статті 13 Закону України №266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як з'ясовано в ході судового розгляду позивачка перебувала під слідством та судом у рамках кримінального провадження №0000003 з 21 березня 2013 року, тобто з моменту оголошення їй підозри у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 191 КК України, до 06 листопада 2015 року, тобто до дня набрання законної сили виправдувальним вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2015 року, тобто загалом протягом 31 місяця та шістнадцяти днів.

При цьому до 21 березня 2013 року позивачці обвинувачення у вчиненні злочинів відповідно до вимог КПК України (1960 року) не пред'являлися, підозра у вчиненні злочинів згідно вимог КПК України (2012 року) не оголошувалися, а з моменту набрання 06 листопада 2015 року виправдувальним вироком суду законної сили позивачка перестала бути обвинуваченою та набула статусу виправданої особи і подальше оскарження учасниками кримінального провадження відповідного вироку не свідчить про перебування позивачки під судом як обвинуваченої у вчиненні злочину. Отже, твердження позивачки про її перебування під слідством та судом загалом протягом 59 місяців є необґрунтованими.

Як вбачається, за час перебування позивачки протягом вказаного вище періоду під слідством та судом, що саме по собі з очевидністю свідчить про завдання позивачці моральних втрат, душевних страждань та переживань, було проведено 48 судових засідань в судах першої та апеляційної інстанцій, під час яких допитувалися в якості свідків особи, знайомі з позивачкою, зокрема й жителі її села, до того ж на майно позивачки накладався арешт, безпідставність накладення кого встановлена судом апеляційної інстанції. Сама позивачка у вказаний період неодноразово зверталася за медичною допомогою з приводу погіршення стану здоров'я та загострення наявних у неї серцево-судинних захворювань.

Вказане вище свідчить, що тривале перебування позивачки під слідством та судом в якості обвинуваченої робило неприємним її життя, забирало вільний час, створювало перешкоди для зайняття своїми звичними справами, призводило до нервувань, позбавляло спокою, вплинуло на її стан здоров'я та репутацію і призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. З цих підстав суд відкидає як необгрунтовані заперечення представників відповідачів про те, що позивачкою не доведено заподіяння їй моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню на користь позивачки, суд бере до уваги роз'яснення, що містяться у пункті 9 постанови пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, відповідно до яких у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року, винесеній у справі №6-2203цс15, згідно якої відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-VІІІ визначено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата з 01 січня 2017 року у місячному розмірі становить 3 200 грн. 00 коп.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, на користь позивачки в якості відшкодування моральної шкоди 100 800 грн. 00 коп. (31 місяць 16 днів х 3 200 грн. 00 коп.). Відповідно в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи представника відповідача - Державної казначейської служби України про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуваням положень Закону України № 1774-VIII, має визначатися виходячи з розміру 1 600 грн. 00 коп., а не 3 200 грн. 00 коп., суд вважає безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки за змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (01 січня 2017 року) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат. Водночас у даній справі мова йде про відшкодування моральної шкоди, а не виплату посадового окладу, заробітної плати чи інших подібних виплат.

Стосовно позової вимоги про відшкодування витрат на надання правової допомоги у розмірі 67 700 грн. 00 коп. суд бере до уваги наведені вище положення 1, 2, 3, 4 Закону України №266/94-ВР та погоджується з твердженнями позивачки про наявність у неї права на відшкодування відповідних витрат.

З досліжених судом матеріалів справи та кримінального провадження №0000003 вбачається, що за час перебування під слідством та судом позивачка користувалася правовою допомогою двох захисників, зокрема адвоката ОСОБА_2, який здійснював захист прав позивачки, як підозрюваної, у період з 21 березня 2013 року до 19 грудня 2014 року, а також у період з 28 серпня 2015 року до 06 листопада 2015 року, та адвоката ОСОБА_6, який здійснював захист прав позивачки у період з 22 травня 2015 року до 07 липня 2015 року.

Згідно наданих позивачкою довідок про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокатам та квитанцій про сплату витрат на надання правової допомоги вбачається, що позивачка здійснила виплату вказаним вище захисникам коштів на загальну суму 67 700 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене вище суд вважає безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу заперечення представників відповідачів проти відшкодування позивачці витрат на надання правової допомоги, оскільки здійснення відповідних витрат підтверджується належними та допуститими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Також безпідставними є заперечення представника відповідача - прокуратури Чернігівської області проти вказаних вимог, які обгрунтовуються тим, що склад та розмір належних до виплати витрат має визначатися відповідним органом дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, про що виноситься постанова (ухвала). З цього приводу суд зазначає, що в силу положень статті 12 Закону України №266/94-ВР у разі винесення виправдувального вироку саме суд уповноважений за звернення громадянина визначати розмір відшкодовуваної йому шкоди, зокрема й витрат, здійснених у зв'язку з наданням правової допомоги. Позивачка, беручи до уваги заперечення представників відповідачів проти її вимог про відшкодування відповідної шкоди, дотрималася наведених вище положень закону та скористалася своїм правом звернутися до суду з відповідним позовом.

Водночас, вирішуючи питання щодо розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд враховує, що до 21 березня 2013 року позивачка не пребувала в статусі підозрюваної, жодних заходів забезпечення кримінального провадження до неї не застосовувалося, втручання в її приватне життя не здійснювалося, відповідно підстави для стягнення на користь позивачки витрат на надання правової допомоги, здійснених нею до 21 березня 2013 року у розмірі 3 000 грн. 00 коп., відсутні.

Витрати позивачки на надання їй захисником ОСОБА_2 правової допомоги після оголошення підозри у період з 21 березня 2013 року до 08 квітня 2013 року, які підтверджуються відповідними доказами (а.с.43-51), зокрема на участь захисника під час оголошення підозри, допиту, підготовки клопотань, участі в розгляді слідчим суддею питання щодо накладення арешту на майно, апеляційному оскарженні відповідної ухвали слідчого судді в апеляційному порядку, а також участі у відкритті матеріалів кримінального провадження у розмірі 8 000 грн. 00 коп., суд вважає необгрунтованими та зважаючи на обсяг виконаної захисником роботи і тривалість його участі у судових засіданнях у вказаний період приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивачки 2 000 грн. 00 коп.в якості відшкодування витрат на правову допомогу за вказаний період.

Витрати позивачки загалом в розмірі 36 000 грн. 00 коп., здійснені на надання захисником ОСОБА_2 правової допомоги під час проведення тридцяти одного судового засідання у кримінальному провадженні в суді першої інстації у період з 11 квітня 2013 року до 14 березня 2014 року, які тривали загалом понад 71 годину, що підтверджується дослідженими судом журналами судових засідань, суд вважає за необхідне стягнути повністю, оскільки ці витрати є обгрунтованими і їх сплата підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 43-52).

З приводу витрат позивачки на надання правової допомоги захисником ОСОБА_2 на стадії апеляційного оскарження вироку суду у період з 20 травня 2014 року до 21 липня 2014 року, здійснених у розмірі 4 000 грн., суд враховує обсяг виконаної захисником роботи, яка полягала в підготовці заперечень та участі у судових засіданнях суду апеляційної інстанції, які тривали залагом три години, що підтверджується журналами судових засідань, наявними в матеріалах кримінального провадження, та приходить до висновку про необхідність стягнення цих витрат на користь позивачки у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Витрати позивачки на надання правової допомоги захисником ОСОБА_2 у розмірі 8 000 грн. 00 коп., що здійснені на надання правової допомоги під час семи судових засідань у кримінальному провадженні у суді першої інстації у період з 14 жовтня 2014 року до 11 вересня 2015 року, які тривали загалом понад 20 годин, що підтверджується дослідженими судом журналами судових засідань, суд вважає за необхідне стягнути повністю, оскільки ці витрати є обгрунтованими і їх сплата підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 43-51).

З приводу витрат позивачки на надання їй правової допомоги захисником ОСОБА_6 здійснених у розмірі 9 700 грн. на надання правової допомоги під час судових засідань у кримінальному провадженні у суді першої інстації у період з 22 травня 2015 року до 07 липня 2015 року, суд враховує обсяг виконаної захисником роботи, яка полягала в наданні роз'яснень з правових питань та участі в шести судових засіданнях суду першої інстанції протягом трьох годин, що підтверджується журналами судових засідань, наявними в матеріалах кримніального провадження, та приходить до висновку про необхідність стягнення цих витрат на користь позивачки у розмірі 1 000 грн. (а.с. 52-53).

Стосовно витрат позивачки на надання правової допомоги захисником ОСОБА_2 на стадії апеляційного оскарження вироку суду у період з 22 жовтня 2015 року по 06 листопада 2015 року, здійснених у розмірі 3 000 грн., суд враховує обсяг виконаної захисником роботи, яка полягала в участі захисника в одному судовому засіданні протягом лише 1 год., а не 12 як зазначено в розрахунку, що підтверджується журналом судового засідання, наявним в матеріалах кримінального провадження. Відповідно суд приходить до висновку про необхідність стягнення цих витрат на користь позивачки у розмірі 300 грн.

Таким чином, на користь позивачки з Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, в якості відшкодування сум, сплачених у зв'язку з поданням юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження підлягають стягненню кошти у сумі 48 900 грн. 00 коп. (2 000 грн. 00 коп. + 36 000 грн. 00 коп. + 1 600 грн. 00 коп. + 8 000 грн. 00 коп. + 1000 грн. 00 коп. + 300 грн. 00 коп.). Отже, в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись статтею 56 Конституції України, статтяси 16, 23, 1176 Цивільного кодексу України, статтями 1, 2, 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статтями 2, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області та Семенівського районного відділу УМВС України в Чернігівській області про відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в якості відшкодування сум, сплачених нею у зв'язку з поданням їй юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, 48 900 (сорок вісім тисяч дев'ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 100 800 (сто тисяч вісімсот) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повне рішення складено 01 вересня 2017 року.