Провадження №2/523/2102/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2017 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.,

при секретарі судового засідання Дзюба Г.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 21 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 листопада 2008 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким Позивач передав, а Відповідач отримала 4 500 доларів США (на момент укладення договору курс долара США становив: 1 долар США - 7 гривень 30 копійок) та зобов'язалася повернути вказану суму в строк до 30 березня 2009 року. На підтвердження вчинення вказаного правочину ОСОБА_4, 1976 р.н, прописана: м. Одеса, с. Шевченко-3, вул. Соляна, буд. 61, власноручно написала та підписала розписку, яка посвідчує передання їй зазначеної суми грошей.

Але у зазначений час, 30 березня 2009 року, Відповідач не повернула позичені гроші та в усній формі попросила відстрочку на декілька місяців. Влітку 2009 року Відповідач попросила позичити їй ще раз гроші, пообіцявши наприкінці 2010 року повернути всі позичені грошові кошти.

13 липня 2009 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким Позивач передав, а Відповідач отримала 27 600 гривень та зобов'язалася повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2010 року. На підтвердження вчинення вказаного правочину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія КМ 600029, виданий Суворовським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 27 травня 2009 року, прописана: м. Одеса, с. Шевченко-3, вул. Соляна, буд. 61, власноручно написала та підписала розписку, яка посвідчує передання їй зазначеної суми грошей.

Але у визначений час Відповідач знову ж таки гроші не повернула. Впродовж певного часу Відповідач обіцяла повернути гроші «наступного місяця», а згодом взагалі зникла. Тому на сьогоднішній день гроші Відповідач так і не повернула, більш того, вона взагалі ігнорує будь-які звернення Позивача щодо повернення йому боргу, а тому Позивач вимушений звернутися до суду з позовною заявою задля захисту своїх порушених прав.

На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики від 28 листопада 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у розмірі 4 500 доларів США,, що в гривневому еквіваленті на момент подачі позовної заяви становить 114 737 гривень 50 копійок, а також заборгованість за договором позики від 13 липня 2009 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у розмірі 27 600 гривень.

Окрім того, позивач просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення з позовними вимогами до відповідачки, посилаючись на те, що він тяжко захворів, втратив зір повністю та змушений був проходити лікування як в Україні так і за її межами (в Німеччині), переніс багато складних операцій на які витратив усі свої заощадження, був змушений продати квартиру та розрахуватися з боргами, йому постійно потрібна стороння допомога тому, що він не має змоги сам пересуватися. Дані обставини підтверджені картками хворого, він став інвалідом першої групи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Він також пояснив, що відповідачка не повертає кошти у розмірі 4 500 доларів США, а також 27 600 гривень, які вона отримала в борг у позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою про повернення боргу, проте вона постійно його завіряла, що кошти поверне. Представник позивача також пояснив, що позивач не мав можливості своєчасно звернутись з позовом до відповідачки, оскільки він тяжко захворів, втратив зір повністю та змущений був проходити лікування як в Україні так і за її межами (в Німеччині), переніс багато складних операцій на які витратив усі свої заощадження, був змушений продати квартиру та розрахуватися з боргами, йому постійно потрібна стороння допомога тому, що він не має змоги сам пересуватися.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог позивача, зробивши відповідну заяву.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що 28 листопада 2008 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким Позивач передав, а Відповідач отримала 4 500 доларів США (на момент укладення договору курс долара США становив: 1 долар США - 7 гривень 30 копійок) та зобов'язалася повернути вказану суму в строк до 30 березня 2009 року. На підтвердження вчинення вказаного правочину ОСОБА_4, власноручно написала та підписала розписку, яка посвідчує передання їй зазначеної суми грошей.

13 липня 2009 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким Позивач передав, а Відповідач отримала 27 600 гривень та зобов'язалася повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2010 року. На підтвердження вчинення вказаного правочину ОСОБА_4, власноручно написала та підписала розписку, яка посвідчує передання їй зазначеної суми грошей.

Таким чином, між сторонами виникли зобовязання з приводу укладення договору позики.

Так, відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, між сторонами був укладений договір позики у простій письмовій формі.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 не повернула ОСОБА_3 кошти за договором позики від 28 листопада 2008 року, у розмірі 4 500 доларів США, а також за договором позики від 13 липня 2009 року, у розмірі 27 600 гривень, оскільки доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

До правовідносин щодо договору позики застосовується строк тривалістю у три роки.

Згідно розписки від 28.11.2008р. на суму у розмірі 4500 доларів США строк повернення визначений 30 березня 2009 року, а таким чином, строк позовної давності спливає 30 березня 2012р.

Згідно розписки від 13 липня 2009 року на суму у розмірі 27600 гривень строк повернення визначений 31.12.2010р., а таким чином, строк позовної давності спливає 31 грудня 2013р..

Судом не встановлено, обставин, щодо зупинення перебігу строку позовної давності, які встановлені, ст.ст. 263-264 ЦК України.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, яка є наявною в матеріалах справи.

В свою чергу, позивач подав заяву про визнання поважною причину пропуску строку позовної давності, що посилаючись на те, що він тяжко захворів, втратив зір повністю та змушений був проходити лікування як в Україні так і за її межами (в Німеччині), переніс багато складних операцій на які витратив усі свої заощадження, був змушений продати квартиру та розрахуватися з боргами, йому постійно потрібна стороння допомога тому, що він не має змоги сам пересуватися. Дані обставини підтверджені картками хворого, він став інвалідом першої групи.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом дійсно встановлено, що позивачу, 28.08.1999 року в Німеччині було проведено операцію з приводу катаракти з імплантацією задньокамерної лінзи з лівої сторони та сказано, що пацієнт повинен знову з'явитися, до клініки через 2 місяці. В матеріалах справи є підтвердження для пред'явлення німецькому консульству в Києві від 23.10.2010 року та від 09.02.2011 року, в яких вказано, що останнє контрольне обстеження Позивача у Шаріте Кампус Вірхов Клініка відбулось 2003 року, а також клініка просить надати ОСОБА_3 візу для повторного обстеження, а у разі необхідності і для лікування.

Відповідно до виписного епікризу НБ № 6421, позивач проходив лікування в урологічному відділенні Військово-медичного клінічного центру кримського регіону, з 24.09.2012 р. по 10.10.2012 р.. Згідно виписки № 6412 позивач в період з 15.10.2009 р. по 24.10.2012 р. знаходився на стаціонарі в урологічному відділенні Ялтинської місцевої лікарні, також позивач перебув на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі в період з 08.10.2013 р. по 14.10.2013 р. (виписка № 6338). Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 2790 Позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Центрі ендоскопічної лазерної хірургії і літотрипсії з 24.04.2013 по 27.04.2013 р.. а медичний висновок (історія хвороби №580926) має відомості, що позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні №1 глаукоми та патології кришталика з 31 березня по 03 квітні 2014 року.

Таким чином, надані документи підтверджують, що позивач короткострокове знаходився на стаціонарному лікуванні в різних закладах, та періодично проходив обстеження.

Однак доказів того, що позивач не має мав реальної можливості звернутися в період з 01.04.2009 року по 31.12.2013 року до суду за захистом своїх прав не надано.

Крім того, в процесі розгляду справи суд розяснював про можливість подання клопотання про призначення певної судово-медичної експертизи щодо встановлення підстав, які підтверджують безпорадний стан позивача, тобто неможливості за обєктивних медичних показань звернутись до суду з позовом. В той же час, вищевказаних клопотання до суду не надходило.

Суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності за позовними вимогами до відповідача, а також відсутні обєктивні поважні причини пропуску позовної давності, у звязку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Відповідно до п. 137 рішення Європейського суду з прав людини (п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України», строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260,261,263,264,267,525,526,625,1048,1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики залишити без задоволення у звязку зі спливом строку позовної давності.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з проголошення.

Суддя