АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/5149/17 Головуючий у 1 - й інстанції: Даниленко В.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Зазначила, що суд не з'ясував дійсних причин і обставин, що передували її звільненню з посади секретаря в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна», не врахував, що таке звільнення є проявом дискримінації з боку керівництва у зв'язку з її інвалідністю. Посилалася на те, що між нею та призначеним в вересні 2015 року новим керівником відповідача склалися напружені стосунки, так як останній намагався змусити її звільнитися, регулярно порушував її трудові та особисті немайнові права, зокрема, і право на повагу до честі та гідності. Суд не надав оцінки її доводам щодо того, що належним доказом упередженого ставлення до неї керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» є той факт, що, незважаючи на встановлену їй ІІІ групу інвалідності та рекомендації щодо виконання праці з обмеженим об'ємом робіт, останнім було видано наказ про встановлення їй повного робочого тижня, всупереч положенням закону та рекомендаціям лікарів. Вважає, що такі дії були спрямовані на створення їй неблагоприємних умов праці та мали на меті схилити її до звільнення за власним бажанням. Суд не звернув уваги на те, що подальше скорочення штатної посади секретаря на підприємстві та її звільнення є наслідком саме відмови звільнятися за власним бажанням і така зміна штату відбулася не з об'єктивних причин, а з мотивів особистого негативного відношення до неї керівництва, пов'язаного з її інвалідністю. Вказала, що жодних змін в організації виробництва та праці в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» не відбулося, що свідчить про відсутність підстав для скорочення штату працівників, проте, судом першої інстанції вказані обставини не досліджувалися та не з'ясовувалися. Поза увагою суду залишилося також те, що вона має переважне право на залишення на роботі, оскільки в своїй родині є єдиною особою із самостійним заробітком.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» ЦимбалюкОксана Петрівна проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи внаслідок загального захворювання, що підтверджується довідкою до акту огляду медико - соціальної експертної комісії серія 10ААА № 126838 від 27 вересня 2010 року та довідкою до акту огляду медико - соціальної експертної комісії серія АВ №0447974 від 18 серпня 2016 року. У зв'язку з захворюванням їй протипоказано надмірне психо - емоційне навантаження. Рекомендовано адміністративну працю з обмеженим об'ємом робіт.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 07-к від 18 листопада 2013 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу на посаду секретаря адміністрації товариства з 18 листопада 2013 року.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 08ос-тр від 30 травня 2014 року ОСОБА_3 з 01 червня 2014 року змінено графік роботи та встановлено неповний робочий тиждень: понеділок, середа, п'ятниця по вісім годин щодня.

11 червня 2014 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» було укладено трудовий договір, за умовами якого позивач вважалася такою, що займає посаду секретаря на підприємстві з 18 листопада 2013 року безстроково. В розділі 9 договору було встановлено, що режим робочого часу ОСОБА_3 є неповним робочим тижнем. Графік роботи - понеділок, середа, п'ятниця по вісім годин щодня.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 31-од від 16 грудня 2016 року було постановлено внести зміни до штатного розпису товариства з 20 лютого 2017 року, скоротивши штатну одиницю секретаря.

Листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 766/16 від 16 грудня 2016 року ОСОБА_3 було повідомлено про скорочення штату працівників підприємства та про її майбутнє звільнення з займаної посади з 17 лютого 2017 року. Також повідомлено, що в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» немає вакантних посад, що відповідають її кваліфікації, а також вакантних нижчих чи менш оплачуваних робіт. Дане повідомлення вручено позивачу під розпис 16 грудня 2016 року.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 4-к/тр від 17 лютого 2017 року ОСОБА_3 звільнено з займаної посади секретаря з 20 лютого 2017 року у зв'язку з скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 5-к/тр від 20 лютого 2017 року припинено трудовий договір між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» у зв'язку зі звільненням працівника за скороченням штату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_3 посилалася на те, що її звільнення за скороченням штату є незаконним і безпідставним, вчинене у зв'язку з неприязним відношенням до неї керівника товариства, при цьому для зменшення чисельності працівників на підприємстві не було об'єктивних причин, а тому наказ про її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є протиправним, порушує законодавство України щодо захисту прав інвалідів і підлягає скасуванню з її подальшим поновленням на роботі, стягненням заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з займаної посади за скороченням штату відбулося з дотриманням вимог закону, а тому правових підстав для її поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, немає.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 цієї статті також встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Стаття 36 КЗпП України визначила, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, а саме: наказ керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 31-од від 16 грудня 2016 року про скорочення штату працівників на підприємстві на одну штатну одиницю - посаду секретаря; повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» від 16 грудня 2016 року про майбутнє скорочення посади секретаря та відсутність інших вакантних посад чи роботи, які можливо запропонувати позивачу, що було вручене ОСОБА_3 16 грудня 2016 року; наказ керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» № 4-к/тр від 17 лютого 2017 року про звільнення позивача за скороченням штату працівників, в порядку п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та наказ № 5-к/тр від 20 лютого 2017 року про припинення трудового договору з ОСОБА_3 у зв'язку зі скороченням штату працівників; штатні розписи на підприємстві від 01 січня 2017 року, 21 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року, які підтверджують факт внесення змін до штатного розпису Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» шляхом скорочення однієї штатної одиниці - посади секретаря, враховуючи, що саме скорочення займаної ОСОБА_3 посади та відсутність іншої посади чи роботи, що могла бути їй запропонована, стала підставою для її звільнення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося з підстави, передбаченої законодавством.

Згідно статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З досліджений судом доказів достовірно встановлено, що повідомлення про наступне вивільнення було вручене ОСОБА_3 за два місяці до звільнення, з наявних у справі копій штатного розпису від 01 січня 2017 року та від 21 лютого 2017 року вбачається відсутність на підприємстві в цей період інших вільних посад, які б могли бути запропоновані позивачу, а тому. колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» не було допущено порушень визначеної законом процедури вивільнення працівника у зв'язку зі скороченням штату, та правильно відмовив в задоволенні позову.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації завданої моральної шкоди є похідними від первісної позовної вимоги про поновлення на роботі, в задоволенні якої було обґрунтовано відмовлено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані вимоги також не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив та не надав належної оцінки твердженням ОСОБА_3 про те, що зміни до штатного розпису та скорочення її посади відбулося не з об'єктивних причин, а через неприязне ставлення до неї керівництва та виключно з метою її звільнення, про що свідчить також попередньо винесені керівником відповідача накази про збільшення їй робочого навантаження всупереч рекомендаціям лікарів, з метою створення неблагоприємних умов праці, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

За змістом ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що в листопаді 2016 року керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» виніс наказ про зміну істотних умов праці секретаря ОСОБА_3, шляхом збільшення ставки з 0,66 (неповний робочий тиждень) до 1,0, що суперечило рекомендаціям лікарів щодо роботи позивача як інваліда ІІІ групи.

У зв'язку з незгодою з цим наказом позивач зверталася з листами до Департаменту соціального захисту інвалідів та вищого керівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна».

Разом з тим, прямого причинно - наслідкового зв'язку між цією обставиною та подальшим внесенням керівництвом відповідача змін до штатного розпису підприємства не вбачається.

Доводи ОСОБА_3 про те, що такі структурні зміни мали на меті лише призвести до її звільнення, так як керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» має до неї неприязне та упереджене відношення через її інвалідність, не підтверджені жодними належними та переконливими доказами та ґрунтуються виключно на поясненнях позивача, в той час як доказування, в силу положень ст. 60 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, як визначено в ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктом 14.5 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» вирішення питань щодо затвердження штатного розпису віднесено до повноважень директора товариства.

Таким чином, видаючи в межах своїх повноважень наказ № 31-од від 16 грудня 2016 року про внесення змін до штатного розпису працівників та скорочення штату на одну одиницю - посаду секретаря, директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» діяв в межах своїх повноважень, наданих статутом, реалізуючи виключне право підприємства визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис.

Суд першої інстанції вірно оцінив вищевказані обставини, правильно зазначив про відсутність у суду повноважень надавати оцінку доцільності скорочення чисельності або штату працівників, та обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що дійсною причиною винесення наказу про скорочення штату є виключно бажання звільнити її з підстав неприязні до неї директора через її інвалідність, а не самостійне рішення компетентного керівництва підприємства, прийняте в процесі організації поточної діяльності.

Не ґрунтуються на положеннях законодавства також твердження апеляційної скарги про відсутність реально існуючих підстав для скорочення штату Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна», так як жодних змін в організації виробництва та праці не відбулося, з огляду на таке.

З аналізу змісту положень ст. 40 КЗпП України вбачається, що зміною в організації виробництва і праці вважаються, в тому числі, ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Верховний Суд України в правовій позиції у справі № 6-65цс12 роз'яснив, що положення п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Кожна з цих підстав свідчить про подальші зміни в виробництві та праці на підприємстві.

Таким чином, внесення компетентним органом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» у межах своїх повноважень змін до чисельної кількості працівників та штатного розпису за своєю природою є змінами в організації виробництва та праці, а тому ці зміни не потребують окремого доведення.

В постанові Пленуму Верховного суду України № 6 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників.

Наявні в матеріалах справи копії штатних розписів на підприємстві, які вводилися з 01 січня 2017 року, 21 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року, підтверджують, що в штаті Товариства з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» дійсно відбулися зміни, посада секретаря була виключена зі штату з 21 лютого 2017 року.

За таких обставин, доводи апелянта про те, що в дійсності відповідачем не було проведено жодних змін в організації виробництва та праці на підприємстві, є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_3 мала переважне право на залишення на роботі, оскільки є єдиними працівником з самостійним заробітком в своїй сім'ї, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Так, за змістом ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що питання щодо наявності переважного права на залишення на роботі з'ясовується за наявності у роботодавця працівників, які займають таку саму посаду, мають таку ж кваліфікацію або виконують таку ж роботу, що й вивільнюваний працівник, а не будь-яких інших, як обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_3 є єдиною особою, яка займала посаду секретаря, яку було скорочено, питання щодо її переважного права на залишення на роботі не з'ясовувалося в зв'язку з відсутністю інших осіб, які також могли підпадати під скорочення.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу, що питання щодо дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Хускварна Україна» трудового законодавства перевірялося Головним управлінням Державної служби України з питань праці у Київській області та за наслідками даної перевірки було встановлено відсутність порушень з боку відповідача положень трудового законодавства та зазначено про дотримання ним вимог закону під час звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що також свідчить про безпідставність доводів позивача щодо допущених відповідачем порушень її трудових прав при звільненні.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: