Справа № 163/3227/16-ц
Провадження № 2/163/76/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 вересня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої - судді Гайдук А.Л.,

за участі секретаря Костюк Р.М.,

представника позивача Негодюка Т.М.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
в с т а н о в и в :
ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся в суд з зазначеним позовом, у якому просив визнати відповідачів: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням загальною площею 63,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Вимоги позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , як військовослужбовцю Луцького прикордонного загону, зі складом сім`ї з 4-х осіб, у встановленому порядку було надано спірне службове житло. В подальшому, з метою вивільнення відомчого житлового фонду в підрозділах кордону та подальшого розподілення серед військовослужбовців впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 зі складом сім`ї 5-ть осіб, відповідно до протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №8 від 30.10.2014 року, було надано 3-кімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 , та ОСОБА_1 , зі своєї сторони, рапортом від 29.10.2014 року зобов`язався при отриманні іншого службового житла здати закріплену за ним спірну квартиру, що в селі Рівне Любомльського району Волинської області. Однак, після звільнення ОСОБА_1 та виключення його 29.09.2015 року зі списків військової частини, незважаючи на неодноразові звернення командування ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній службову квартиру в с.Рівне не звільнив та існуючу заборгованість за квартирну плату і спожиті комунальні послуги не сплатив, що з посиланням на положення ст.ст.118, 121, 124 ЖК УРСР та п.п.2.1, 2.6, 2.12, 2.13, 2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року, слугувало підставою для звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 з зазначеним позовом до суду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позові, та просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням.
Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, надіславши на електронну адресу суду заяви про невизнання позову та розгляд справи у їх відсутності.
Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.
Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні позов Луцького прикордонного загону не визнав та вказав, що його довіритель дійсно отримав інше службове житло, однак у зв`язку із ремонтними роботами у цій квартирі, з сім`єю він вимушений проживати у спірному службовому житлі до закінчення ремонтних робіт, відповідно інтересу до службового житла в с.Рівне на сьогоднішній день він не втратив.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

У справі встановлені такі факти та обставини.
Згідно довідки начальника житлово-експлуатаційного відділення військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.04.2017 року №147, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , знаходиться на балансі Луцького прикордонного загону та включений до числа службових згідно рішення Рівненської сільської ради №43 від 25.11.1997 року.
Копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 12.06.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССЕ №061333 стверджено, що житловий службовий будинок В-1, площею 63,7 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_3 , є державною власністю та її власником є держава в особі Державної прикордонної служби України.
Відповідно до копії корінця ордера на жиле приміщення №1, ОСОБА_1 з сім`ю з 4-х чоловік, до якої, окрім останнього, входить його: дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 , видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення в закритому військовому містечку «Рівне» жилою площею 43,0 кв.м., яке складається з 3-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_4 .
З протоколу №8 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.10.2014 року встановлено, що підполковнику ОСОБА_1 вирішено надати трьохкімнатну службову квартиру АДРЕСА_5 , зі складом сім`ї п`ять осіб, з метою вивільнення відомчого житлового фонду в підрозділах кордону, а житло, яке ОСОБА_1 здає, клопотати перед начальником загону про розподіл в подальшому серед військовослужбовців, що проходять військову службу в підрозділі кордону.
Рапортом від 29.10.2014 року, адресованим начальнику Луцького прикордонного загону, ОСОБА_1 зобов`язався звільнити службову квартиру, яка знаходиться по АДРЕСА_3 .
Розпорядженням голови Адміністрації Держприкордонслужби України від 23.09.2015 року №886-ос ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.09.2015 року №203-ОС виключено зі списку частини 29.09.2015 року.
Відповідно до довідки Луцького прикордонного загону від 17.11.2016 року №423, ОСОБА_1 з грудня 2014 року проживає в службовому житлі за адресою: АДРЕСА_6 , яке отримав на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 , згідно рапорту, та не здав відомче житло за адресою: АДРЕСА_3 , за яке станом на 01.10.2016 року утворилась заборгованість по квартплаті та комунальних послугах в сумі 1768,73 грн.
З акту обстеження відомчої житлової площі, яка придбана ДПСУ, від 25.11.2016 року встановлено, що у спірному житлі проживає дружина ОСОБА_1 ОСОБА_3 та три сини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . При цьому, причини, за яких ОСОБА_1 не здає відомче житло, комісії невідомі.
В той же час, з пояснень представника відповідача встановлено, що ОСОБА_1 також фактично проживає у спірному службовому житлі по причині проведення ремонтних робіт у наданій йому новій квартирі по АДРЕСА_7 .
Зазначена обставина знаходить своє підтвердження тим, що судові повідомлення про виклик до суду на розгляд даної справи ОСОБА_1 у кожному випадку отримував виключно за адресою знаходження спірного службового житла в с.Рівне Любомльського району.
Згідно повідомлень Рівненської сільської ради Любомльського району від 12.01.2017 року за №11/2-6 та 12/2-6, відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та території Рівненської сільської ради, тобто за місцем знаходження спірного житла, не зареєстровані.
За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області, відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 ( ОСОБА_1 - з 24.12.2014 року, ОСОБА_3 з 31.12.2014 року).
ОСОБА_1 08.09.2016 року та 20.10.2016 року Луцьким прикордонним загоном надсилались повідомлення про необхідність звільнення спірного службового житла та погашення заборгованості по квартплаті та комунальних послугах.
З наданої Луцьким прикордонним загоном довідки №338 від 06.09.2017 року встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за квартплату та комунальні послуги перед Луцьким прикордонним загоном станом на 06.09.2017 року становить 1961,86 грн.
Відповідно до надісланої ОСОБА_1 на електронну адресу суду копії квитанції, останнім 07.09.2017 року проведено оплату за спірне житло в сумі 2272,73 грн.
На підставі наведених письмових доказів судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, першочергово було надано спірне службове житло, що в с.Рівне Любомльського району, а в 2014 році - надано службову квартиру, що в м.Луцьк, для проживання у складі п`яти осіб. У цьому ж 2014 році відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєструвались за адресою місцязнаходження новонаданої їм службової квартири в м.Луцьк. У 2015 році ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списку частини. У зв`язку з ремонтними роботами в наданій у м.Луцьк квартирі, відповідачі разом з дітьми продовжують проживати у спірному службовому житлі в с.Рівне Любомльського району. Квартплата та комунальні послуги відповідачами погашені лише під час судового розгляду даної справи, після вчиненого судом запиту на адресу позивача щодо стану такої заборгованості.
Таким чином, відповідачі у спірному службовому житлі не зареєстровані, однак спільно з трьома дітьми продовжують у ньому проживати.
Як на підставу позову, позивач посилається на положення ст.ст.118, 121, 124 ЖК України та п.п.2.1, 2.6, 2.12, 2.13, 2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року (далі Інструкція №1040 від 20.12.2007 року).
Згідно ч.1 ст.118 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ст.121 ЖК Української РСР, порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Однак вказана норма в даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки позивачем пред`явлено позов про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а не про виселення з службового житлового приміщення.
Статтею 123 ЖК Української РСР регламентовано, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За змістом ч.2 ст.107 ЖК Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до положень ст.ст.11, 31 ЦПК України, право вибору предмета і підстав позову належить виключно позивачеві.
У позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача не вказав жодної конкретної норми ЖК Української РСР, яка б слугувала підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням.
У позовній заяві, як на підставу позову вказано на необхідність звільнення відповідачами службового житла, у зв`язку з наданням їм іншого службового житла.

Пунктом 2.21 Інструкції №1040 від 20.12.2007 року, дійсно визначено, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані негайно звільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання, придбання житла для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом з членами сім`ї.

При вирішенні питання втрати права користування військовослужбовцями і членами їх сімей службовим житловим приміщенням необхідно керуватися як положеннями вказаної Інструкції, яка є підзаконним нормативно-правовим актом, так і нормами житлового законодавства.
Правовий аналіз вищенаведеного пункту 2.21 Інструкції №1040 від 20.12.2007 року в системному взаємозв`язку з нормами житлового законодавства та встановленими у справі фактичними обставинами, свідчить про відсутність підстав визнавати відповідачів такими, що втратили право на користування спірним службовим житлом, оскільки захист прав позивача в даному випадку можливий в порядку ст.124 ЖК УРСР, однак питання про виселення відповідачів з житла позивач у закладеному позові не ставив та в ході судового розгляду заявлених позовних вимог не змінив.
Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Виходячи із принципу диспозитивності, суд не вправі з власної ініціативи змінювати предмет і підставу позову, оскільки виключно позивачу належить право вибору способу захисту своїх прав та вчинення відповідних процесуальних дій.

Таким чином, на підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав щодо спірного службового житла, що в даному випадку є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 57, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст.9, 118, 123, 124 ЖК УРСР, суд, -

в и р і ш и в :
У задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча : суддя А.Л. Гайдук