_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/5535/16-ц
Провадження № 2/520/258/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ спадкового майна в натурі, припинення права власності на частку у спільному майні, стягнення компенсації, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено та просила ухвалити рішення, яким виділити їй, ОСОБА_1, в натурі 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1; припинити право ОСОБА_2 на 1/3 частику у спільному майні, а саме житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1; припинити право ОСОБА_3 на 1/3 частику у спільному майні, а саме житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1; стягнути з неї, ОСОБА_1, на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вартість їх часток; визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона є власником 1/3 частини будинку АДРЕСА_1, співвласниками інших часток є відповідачі, які не користуються вказаним майном оскільки постійно проживають за межами України. Позивач стверджує, що вона одноособово несе тягар щодо утримання всього будинку, а саме здійснює капітальний та поточний ремонти.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, звернулась до суду з заявою, в якій позовну заяву підтримала в повному обсязі, розгляд справи просила провести у її відсутність.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом оголошення у пресі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, яке було посвідчено 28 червня 1972 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, ОСОБА_5 належало 2/6 частини живого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за №1199, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1. Після його смерті відкрилась спадщина.

За життя, а саме 21 жовтня 2009 року, ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1335.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

В установлений законом строк спадкоємці за заповітом ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись із відповідними заявами про прийняття спадщини, в результаті чого приватним нотаріусом було заведено спадкову справу №15/2010.

24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого ОСОБА_1 успадкувала 2/9 часток житлового будинку з надвірними спорудами під номером АДРЕСА_1

Житловий будинок в цілому складається з одного житлового будинку з черепашнику під літ. «А», загальною площею - 163, 2 кв.м., в тому числі житловою площею - 94, 4 кв.м.; та надвірних споруд літ. «М» - сарай, літ. «Н» - сарай, літ. «Г» - сарай, літ. «Е» - сарай, літ. «З» - сарай, літ. «Л» - вбиральня, літ. «И» - вбиральня, літ. «К» - літній душ, літ. «П» - гараж, літ. «Ж» - навіс, мостіння - І-ІІІ, огорожа - 1-2; 4-5;7-9, розташованих на земельній ділянці розміром - 718 кв.м., що знаходиться у фактичному користуванні. На самочинно збудовані будівлі: жила - 5-1; кухня - 5-2; веранда - «V» - це свідоцтво не видавалось і їх вартість в оцінку спадкового майна не включена.

Свідоцтво про право на спадщину на іншу частину спадкового майна ще не видано.

Тобто судом встановлено, що позивач реалізувала своє право на спадщину та отримала правовстановлюючі документи, натомість як відповідачі, хоча і звернулись вчасно з заявами про прийняття спадщини, однак, свідоцтва про право власності на спадщину не отримували, оскільки з відповідними заявами до нотаріуса не звертались.

Разом з тим в силу ч.ч. 1 та 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не залежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Щодо позовних вимог про виділ в натурі 1/3 частки житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до вимог статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

В абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7 визначено, що при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

В матеріалах справи міститься висновок № 531 судової будівельно-технічної експертизи від 30.06.2017 року, виготовлений експертом ТОВ «ІНЮГ-Експертиза» ОСОБА_8, згідно якого експерт вказує на технічну неможливість виділу в натурі 1/3 частини з 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою м. Одеса, вул. Макаренко, 31, а від так суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Відносно позовних вимог про припинення права власності відповідачів на частку у спільному майні та стягнення компенсації, суд зауважує наступне.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6 - 2925 цс 15 і є обовязковою для застосуванні судами загальної юрисдикції при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.

Під час розгляду даної справи судом не було встановлено думки відповідачів, оскільки останні фактично проживають поза межами України, а від так, вирішувати питання про позбавлення їх права власності, на думку суду ,не є можливим, так як це порушуватиме засади справедливості, добросовісності та розумності.

Крім того, суд бере до уваги, що частки, які успадкували сторони по справі, є рівними, по 2/9 частині у кожного.

Окрім того частиною 2 статті 365 ЦК України передбачено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За змістом ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі;річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим;таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме: не надано доказів дійсної вартості на теперішній час спірного майна, позивачем не сплачена вартість цієї частки на депозитний рахунок суду.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Не зрозумілими є вимоги позивача про визнання за нею право власності на весь спірний житловий будинок з надвірними спорудами, оскільки спірними є лише 2/3 частини живого будинку, які належали спадкодавцю ОСОБА_5, а від так і не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 355, 356, 358, 365 ЦК України, ст.ст. 10, 57-58, 60, 61, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ спадкового майна в натурі, припинення права власності на частку у спільному майні, стягнення компенсації, визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.