Справа № 346/4706/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1245/2017
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Ясеновенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю ОСОБА_1 та її представника, та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів кредиту, поруки, іпотеки, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

05.09.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів кредиту, поруки, іпотеки, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди.

В заяві зазначили, що 31.01.2008 року ОСОБА_1 уклала з ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № IFIWG1 на споживчі цілі на суму 22725 грн. зі сплатою за користування кредитом 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 31.01.2028 року.

31.01.2008 року ОСОБА_1 уклала з ЗАТ КБ «ПриватБанк» договір про іпотечний кредит № IFIWG1 на суму 113625 грн. для придбання у власність за договором купівлі-продажу №249 від 05.02.2008 року окремої квартири АДРЕСА_1.

Також, 31.01.2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» були укладені два договори поруки № IFIWG1 та № IFIWG1, згідно п1.1. яких поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником зобовязань за кредитними договорами та додатковими угодами до них.

05.02.2008 року ОСОБА_1 уклала з ЗАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки № IFIWG1 на загальну суму 113625 грн., за умовами якого передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, та п.1.5 якого передбачено, що на період дії договору предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця.

Також зазначила, що з моменту укладення договору іпотеки відповідач залишив у себе оригінали всіх правовстановлюючих документів на квартиру, у звязку з чим вона з сімєю не може зареєструватись у ній та укласти договори про надання комунальних послуг, а отже і проживати у ній.

ОСОБА_1 вважала, що вона укладає кредитний договір за пільговими умовами молодіжного кредитування, де держава звільняє позичальника від частини виплат по кредиту, однак відповідачем був наданий звичайний кредит, тобто договір було укладено під впливом обману.

Крім того, позивач вказувала на те, що договори укладені Івано-Франківською філією ЗАТ КБ «ПриватБанк», яка не є юридичною особою і від імені відповідача договори підписані не уповноваженою особою.

Крім того, зазначила, що в порушення вимог ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту Банк не повідомив її у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Укладені угоди не відповідають положенням, закріпленим у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", якими забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачі просили визнати вищезазначені договори недійсними та з врахуванням часткового погашення кредиту застосувати до договору іпотечного кредиту № IFIWG1 наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача заборгованість в сумі 107716,45 грн.

Також просили стягнути з відповідача 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди з посиланням на положення ч.2 ст.227 ЦК про те, що юридична особа, яка ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, зобовязана відшкодувати їй моральну шкоду, задану таким правочином.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір №IFIWG1, укладений 31.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про отримання кредитних коштів у вигляді строкового кредиту в розмірі 22725 грн.

Визнано недійсним договір про іпотечний кредит №IFIWG1, укладений 31.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про отримання грошових коштів в сумі 113625 грн.

Визнано недійсним договір поруки №IFIWG1, укладений 31.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання ОСОБА_1 усіх її зобовязань за кредитним договором №IFIWG1 від 31.01.2008 року та додатковими угодами до нього.

Визнано недійсним договір поруки №IFIWG1, укладений 31.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх її зобовязань за договором про іпотечний кредит №IFIWG1 від 31.01.2008 року та додатковими угодами до нього.

Визнано недійсним іпотечний договір №IFIWG1, укладений 05.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, згідно з яким іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передала, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах , визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме двокімнатну квартиру №45, зі всіма обєктами, функціонально повязаними з цим нерухомим майном, загальною площею 45,9 кв.м. житловою площею 30,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Тисмениця, вул. Липова,17а, Івано-Франківської області.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3000 грн. судових витрат.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави 3307,20 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що ним порушені норми ЗУ «Про захист прав споживачів».

Судом не було враховано того, що при укладенні договорів кредиту були дотримані всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, узгоджені сторонами та прийняті ними як обовязкові умови договору.

На момент укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашення згідно умов договору.

Доводи позивачів про те, що вони мали намір отримати молодіжний відсотковий кредит не підтверджені відповідними доказами.

Відповідач вважає, що за безпідставності вимог про визнання недійсними договорів немає підстав і для відшкодування моральної шкоди.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову та вирішити питання судових витрат.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не ознайомив ОСОБА_1, як споживача, у письмові формі з інформацією, передбаченою ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»; не врахувавши поданих ОСОБА_1 документів для отримання молодіжного кредитування, відповідач оформив звичайний кредит, умисно приховавши вказану інформацію; всі договори від імені відповідача підписані особою без належних повноважень; у договорах кредиту та поруки не зазначений строк дії договорів; договори скріплені печаткою не юридичної особи, а Івано-Франківської філії КБ «ПриватБанк»; умови видачі кредиту вводили в оману позивачів і така підприємницька практика з боку відповідача є агресивною та забороненою. Крім того, суд дійшов висновку, що відповідач ввів позивачів в оману щодо свого права на вчинення правочинів, а тому відповідно до ст.227 ЦК підлягає відшкодуванню і моральна шкода.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 31.08.2008 року ОСОБА_1 уклала з ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № IFIWG1 на споживчі цілі на суму 22725 грн. зі сплатою за користування кредитом 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 31.01.2028 року.(а.с.9-11)

31.01.2008 року ОСОБА_1 уклала з ЗАТ КБ «ПриватБанк» договір про іпотечний кредит № IFIWG1 на суму 113625 грн. для придбання у власність за договором купівлі-продажу №249 від 05.02.2008 року окремої квартири АДРЕСА_1 строком дії до 31.01.2028 року.(а.с.12-16)

Також, 31.01.2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» були укладені два договори поруки № IFIWG1 та № IFIWG1, згідно п1.1. яких поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником зобовязань за кредитними договорами та додатковими угодами до них.(а.с.17-20)

05.02.2008 року ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2.(а.с.52)

Для забезпечення виконання зобовязань за іпотечним кредитом 05.02.2008 року ОСОБА_1 уклала з ЗАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки № IFIWG1, за умовами якого передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, та п.1.5 якого передбачено, що на період дії договору предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця.(а.с.56-61)

Зі змісту зазначеного договору вбачається, що даний договір від імені ЗАТ КБ «ПриватБанк» підписала представник ОСОБА_3 Керівник Бізнесу «Іпотечне кредитування» Івано-Франківської філії ПриватБанку, яка діяла на підставі Статуту ЗАТ КБ «ПриватБанк», Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 №406206, Положення про Івано-Франківську філію ЗАТ КБ «ПриватБанк» та довіреності, посвідченої 31.01.2007 року ОСОБА_4, приватним нотаріусом Дніпропетровского міського нотаріального округу та зареєстрованої в реєстрі за №723.(а.с.56-61)

Вищенаведене спростовує доводи позивачів про те, що оспорювані ними угоди від імені ЗАТ КБ «ПриватБанк» були підписані особою, яка не мала відповідних повноважень.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи позивачів про те, що як і у кредитному договорі так і у договорі про іпотечний кредит вказано, що договір діє до повного виконання сторонами зобовязань, а отже не визначено строк виконання зобовязань, оскільки пунктом 7.1 кредитного договору зазначений строк дії з 31.01.2008 року по 31.01.2028 року(а.с.11), а у пункті 1.3 іпотечного договору визначено, що кредит надається строком погашення не пізніше 31.01.2028 року.(а.с.12)

На підтвердження позовних вимог щодо визнання недійсними договорів поруки позивачі посилались на те, що умовами договорів не визначено строк їх дії. При цьому вони посилались на розяснення п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитором або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Такі доводи є безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.559 ЦК порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, відсутність у договорі поруки строку його дії може бути за певних умов підставою для припинення поруки, а не для визнання договору поруки недійсним.

Безпідставними є і доводи ОСОБА_1 про те, що вона вважала, що укладає кредитний договір за пільговими умовами молодіжного кредитування, а відповідачем був наданий звичайний кредит, тобто договір було укладено під впливом обману, враховуючи наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 підписала як кредитний договір так і договір про іпотечний кредит, а отже підтвердила свою згоду на отримання кредиту саме на таких умовах. На підтвердження позовних вимог не подала доказів того, що вона надавала відповідачу необхідний пакет документів, передбачений Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла.

Крім того, позивач до 2013 року вносила кошти на погашення кредиту, на підтвердження чого подала копії квитанцій (а.с.99-103), що також свідчить про її згоду саме з такими умовами договору.

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

З урахуванням вказаних вимог закону, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що оспорювані договори споживчих кредитів підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваних договорів та в подальшому виконувала їх умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитних договорів, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договорів споживчих кредитів "Загальна вартість кредиту" та "Графік погашення кредиту", які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Таким чином, при укладенні спірних кредитних договорів сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, для визнання кредитних договорів від 31.01.2008 року недійсними немає, позивач їх не довела, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Отже, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_1 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору нею не доведено.

Такі висновки відповідають правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі N 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360 7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Відповідно до ст. 227 ЦК правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Оскільки, як було зазначено вище, оспорювані угоди від імені відповідача були підписані уповноваженою на те особою, і підстав для визнання їх недійсними немає, тому немає підстав і для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

При таких обставинах справи рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Встановлено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатило 3637,92 грн. судового збору, що підтверджено платіжним дорученням від 23.06.2017 року.(а.с.201)

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 січня 2017 скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, про визнання недійсними кредитного договору №IFIWG1, договору про іпотечний кредит №IFIWG1, укладених 31.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, договору поруки №IFIWG1 та договору поруки №IFIWG1, укладених 31.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2, іпотечного договору №IFIWG1, укладеного 05.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по 1818,96 грн. з кожної витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_5