Справа № 415/191/17
Провадження № 2/415/426/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю: секретаря судового засідання Данько Л.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, ОСОБА_2, із позовною заявою до Публічного Акціонерного Товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з листопада 2016 року вона почала працювати в магазині «Простор» ТОВ «Стиль-Д», заробітну плату отримувала через банківську картку ПАТ «Приватбанк». 13.12.2017 року з заробітної плати позивача відраховано 50%, як автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по іншій картці. Не погоджуючись з цим, позивач звернулась на «гарячу лінію» до відповідача де їй пояснили що будуть без рішення суду стягувати з її заробітної плати 50% заробітної плати в рахунок погашення заборгованості по іншій картці. Вважає, що такі дії відповідача суперечать чинному трудовому законодавству, законодавству про оплату праці та порушують її права. Окрім того вказує, що пункт кредитного договору, згідно якого передбачено здійснення договірного списання коштів з рахунка клієнта, який відкритий для отримання заробітної плати, без його дозволу не відповідає вимогам чинного законодавства, отже є нікчемним. На підставі викладеного, позивач просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, зобовязати відповідача припинити стягнення з її заробітної плати шляхом автоматичного списання грошей з карткового рахунку№305954 та стягнути з відповідача на її користь незаконно відраховані суми заробітної плати за період з 23 листопада 2016 року по 16 січня 2017 року в розмірі 1198,99 грн.

Від представника відповідача надійшли письмові заперечення в яких зазначено, що у позивача наявна заборгованість за кредитним договором. Умови договору передбачали можливість списання банком заборгованості з інших рахунків клієнта. З метою отримання заробітної плати, між позивачем та відповідачем укладено договір банківського рахунку та видано нову платіжну картку. Частину коштів, які надходять на цей рахунок, банк списує в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Такі дії відповідають умовам укладених договорів, отже є договірним списанням, що не порушує норми чинного законодавства.

В судовому засіданні представник позивача уточнений позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Між позивачем та ПАТ КБ "ПриватБанк" 15.02.2011 року укладено кредитний договір, який складався із анкети-заяви останнього, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За цим договором ПАТ КБ "ПриватБанк" надав відповідачу на платіжну картку грошові кошти у вигляді кредитного ліміту, сума якого визначена в розмірі 1800,00 грн., з базовою відсотковою ставкою розмірі 3 відсотків на місяць з розрахунку 360 днів у році.

Згідно зі змістом заяви клієнта та Умов і правил надання банківських послуг кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Згідно копії заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 15.02.2011 року, підписавши заяву, позивач погодилась з тим, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, з якими вона була ознайомлена, повністю згодна, розуміла їх зміст та положення яких зобов'язувалась неухильно дотримуватися і лише після цього здійснила активацію картки.

Однак, свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконала та згідно наявної в матеріалах справи виписки з рахунку клієнта №804775980 за період з 01.01.2011 року по 23.03.2017 року позивач має заборгованості за кредитним договором у розмірі 23900,79 грн.

Як вбачається з копій виписок по картковому рахунку №305954 від 16.12.2016 року та від 19.01.2017 року відкритого на імя ОСОБА_2, позивач отримувала заробітну плату від «Стидь Д» з якої проводились автоматичні списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 88**95.

Позивач не заперечує наявність заборгованості за кредитною карткою, але заперечує право банку стягувати (списувати) таку заборгованість з карткового рахунку, який позивач відкрив для отримання заробітної плати.

Отже, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто (ч. 1 ст. 527 ЦК України) .

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК України) .

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Частиною 1ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 536 ЦК України).

За кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України).

Відповідно до ст.1071 Цивільного кодексу України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Згідно п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», договірне списання - списання банком з рахунків клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому у договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Відповідно до п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно п. 2.1.1.12.9 "Умов та Правил користування платіжною карткою", боржник доручає банку списувати з будь якого рахунку відкритого в Банку вчасності з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобовязань.

Заява про надання кредиту була особисто підписана позивачем, в ній також було зазначено, що вона ознайомлена та згодна з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку. В даній заяві зокрема було зазначено, що позивач виражає свою згоду, що ця заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Під час отримання кредиту, позичальник підтвердив свою згоду на те, що заява, разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір.

Таким чином, дії банку щодо списання з усіх рахунків клієнта при наявності на них необхідних коштів в межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання), є законними.

В даному випадку позивач засвідчив, що він ознайомлений з істотними умовами договорів та погоджується з ними. Умови договорів не суперечать вимогам чинного законодавства, а самі договори або окремі їх положення не визнані у встановленому законом порядку недійсними.

Таким чином, наявні всі законні підстави для договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості.

Щодо посилання позивача на протиправність списання коштів з суми платежів, які надходять на його рахунок як заробітна плата, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення міститься у ст. 94 КЗпП України.

Таким чином, поняття «заробітна плата» має одночасно два значення економічне (винагорода у грошовому виразі) та юридичне (зобовязання за трудовим договором).

Враховуючи зміст правовідносин з оплати праці та природу грошей, як засобу платежу, слід дійти висновку, що кошти є заробітною платою лише у двох формах: 1) кредиторська заборгованість за бухгалтерським обліком роботодавця (якщо такий ведеться); 2) сума грошей, яка в готівковій або безготівковій формі виплачується працівнику на виконання зобовязань роботодавця за трудовим договором.

При цьому основним змістом поняття «заробітна плата» для роботодавця є «грошове зобовязання», а для працівника «джерело доходу».

Відчуження коштів на користь працівника для роботодавця є виконанням обовязку з оплати праці. Для працівника така господарська операція має наслідком отримання грошей, які є родовими речами.

Кошти заробітної плати не є сукупністю речей, що в правовому розумінні відокремлюється від інших речей того ж роду (грошей), які належать особі. Після їх отримання працівником вони переходять у його власність і законодавство не встановлює будь-яких обмежень щодо використання таких грошей за ознакою джерела отримання.

Таким чином, в момент виплати гроші втрачають статус заробітної плати і стають частиною майна особи, яка їх отримала.

Законодавчі обмеження щодо розміру утримання з заробітної плати боржника реалізуються лише в межах процедури звернення стягнення на таке джерело доходу під час нарахування доходу роботодавцем.

Після виплати коштів працівнику він має необмежене право розпоряджатись власними коштами, у тому числі спрямувати їх у повному обсязі на погашення заборгованості перед банком.

Договірне списання коштів з рахунку позивача не є вимогою банку.

У даному випадку кредитор безпосередньо вчиняє дії, передбачені умовами договору і така самостійна реалізація права не може бути обмежена у будь-який спосіб, крім зміни умов договору.

Списання коштів з рахунку на підставі договору також не є стягненням, оскільки умови договору про таке списання є волевиявленням сторін, а не примусовою дією.

На теперішній час позивач змінив субєктивне ставлення до умов договору, на які він добровільно погодився під час отримання кредиту та відкриття нового рахунку. Але таке ставлення позивача саме по собі не має правового значення, оскільки одностороння зміна умов договору не допускається.

Крім того, оскільки зобовязання позивача за кредитним договором не припинено та він за власним бажанням відкрив рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» і погодився на списання коштів з такого рахунку для погашення усіх його зобовязань перед банком, слід дійти висновку про добровільне вчинення дій, спрямованих на погашення заборгованості у такий спосіб.

Відповідно до п. 3 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості і укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Принцип свободи договору є одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності та рівності сторін договору.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12 травня 1991 року регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 цього Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки списання грошей із банківського рахунку позивача здійснювалося відповідно до умов, визначених сторонами у цивільно-правових угодах.

Щодо посилання позивача як на підставу неправомірності дій відповідача щодо стягнення коштів на погашення заборгованості за кредитом із картрахунку виданого для отримання заробітної плати на ОСОБА_3 праці та соціальної політики України від 28.12.2007 року № 333/06/186-07, в якому розяснено, що підставою для відрахувань із заробітної плати, яка належить до виплати працівникові, відповідно до статті 128 КЗпП (322-08) можуть бути: документи відповідно до статті 3 Закону України Про виконавче провадження (606-14); розпорядження власника згідно зі статтями 127 та 136 КЗпП (322-08); письмове доручення працівника підприємству на перерахування частини заробітку на користь торгового підприємства, яке продало працівникові товар у кредит, суд зазначає, що вказаний ОСОБА_3 не є нормативно-правовим актом, він має роз'яснювальний, інформаційний характер і не встановлює правових норм.

Щодо доводів позивача про те, що з його заробітної плати кошти які надходила на картрахунок відкритий в ПАТ КБ «Приват Банк» відраховувалось на погашення кредиту в розмірі 50 відсотків не знайшло свого підтвердження, оскільки досліджуючи витребувані та приєднані до справи документи, суд відзначає, що матеріали справи не містять жодних доказів того, в якій сумі отримувала позивач заробітну плату на місяць і скільки протягом такого місяця було відраховано коштів на погашення заборгованості за кредитом. Таких доказів суду не надано, а судом при виконанні вимог ст. 10 ЦПК України не виявлено.

За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що списання коштів ПАТ КБ «Приватбанк» з рахунку позивача здійснювалося з його дозволу та відповідало вимогам ст.1071 ЦК України та п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Оскільки позивач у спірних правовідносинах є споживачем банківських послуг, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору. У звязку з відмовою в задоволенні позову витрати зі сплати судового збору відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 18 вересня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко