РІШЕННЯ

Іменем України

15.08.2017 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мартинишин М.О.

при секретарі Жовніра Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що 02 жовтня 1988 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. У шлюбі було спільно набуто рухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, площею 33,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2; квартиру, загальною площею 62 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1; автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT 1390, 2011 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_1; номер кузова НОМЕР_2 та автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 1794, 2004 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4. Кошти на придбання її нежитлового приміщення, площею 33,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 дала її мати ОСОБА_3, а квартира, загальною площею 62 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у її власності, так як попереднім власником був її рідний брат ОСОБА_4, та жодних кошті відповідач для придбання даної квартири не надавав, комунальних послуг з дану квартиру не оплачує. Автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT 1390, 2011 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_1; номер кузова НОМЕР_2 придбаний за кошти її брата ОСОБА_4, який користується даним автомобілем. Крім цього, відповідач не дбав про матеріальне становище їх сім'ї, а кошти тільки вкладала вона на набуття спільного майна. Вважає з метою захисту свого майнового права вона має право на поділ рухомого майна подружжя, оскільки воно придбано під час шлюбу. Однак у добровільному порядку сторони спільно придбане розділити не можуть. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладених у позові. Просять позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав та пояснив, що проти поділу майна подружжя не заперечує, оскільки дійсно нежитлове приміщення, площею 33,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2; квартиру, загальною площею 62 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1; автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT 1390, 2011 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_1; номер кузова НОМЕР_2 придбано за особисті кошти позивачки, та те, що відповідач не заперечує щодо отримання грошової компенсації у розмірі 10000 грн. Просить позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, з якої видно, що позов визнає повністю та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Судом встановлено, що 02 жовтня 1988 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 3397.

Відповідно до ст. 12 КпШС України шлюб укладається в державних органах запису актів громадянського стану.

Статтею 13 КпШС України передбачено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах запису актів громадянського стану.

Згідно з Прикінцевими положеннями СК України цей Кодекс регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Аналогічне встановлено ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю(щодо майна придбаного на час дії цього кодексу - до 01 квітня 2004 року).

Згідно до ст. 69 СК України, ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 57-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно роз'яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності(ст.63 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою(ст.65 СК України).

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюєтьться за згодою всіх співвласників.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже, враховуючи зазначені вимоги закону, визначення ідеальної частки в праві спільної сумісної власності позивача, яка згідно вказаних норм закону є рівною для її співвласників, без поділу спільного сумісного майна в натурі не має самостійного правового значення.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Як вбачається з матеріалів справи, що в період шлюбу сторін було придбане майно, а саме: нежитлове приміщення, площею 33,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2; квартиру, загальною площею 62 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1; автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT 1390, 2011 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_1; номер кузова НОМЕР_2 та автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 1794, 2004 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4.

За такого, при вирішені спору за позовом позивача суд керується тим, що вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і може бути поділено між сторонами запропонованим шляхом.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними або у судовому порядку. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст.70 СК України).

За загальним правилом (ч.2 ст.372 ЦК України, ч.1 ст.70 СК України ) частки подружжя у спільному майні є рівними. Проте, відповідно до ч.3 ст.70 СК України та абз.2 ч.2 ст.372 ЦК України суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Так, згідно ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК України).

Як вбачається із пояснень у судових засіданнях сторін, що під час подружнього життя відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, а також кошти на придбання спільного набутого майна вкладала тільки позивачка, що не заперечується сторонами по справі.

Враховуючи це, суд у відповідності до ст. 70 ч. 2 СК України відступає від засади рівності часток кожного із подружжя, визначеної ст. 70 ч. 1 СК України, тому, що такі обставин є істотними і дають підстави для збільшення частки майна позивачу.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім цього, відповідно до ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову, не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає таке визнання відповідачем позову, що підтверджується заявою про визнання позовних вимог від 02.08.2017 року.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 27, 30, 57-61, 88, 208, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

позов задовольнити

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності та виділити і ОСОБА_1:

- нежитлове приміщення, площею 33,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2;

- квартиру, загальною площею 62 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1;

- автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT 1390, 2011 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_1; номер кузова НОМЕР_2;

- автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 1794, 2004 року випуску, сірий, державний номерний знак НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4.

Стягнути з ОСОБА_1на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у зв'язку поділом спільного майна подружжя у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Мартинишин М.О.