Ухвала

іменем україни

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Гулька Б.І., ЖуравельВ.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та державного акта на право приватної власності на землю недійсними за касаційною скаргою скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй належав АДРЕСА_1 15 червня 1990 року у приміщенні сільської ради підписала договір купівлі-продажу вказаного будинку, хоча була переконана, що підписала заповіт, так як у цьому її запевнили відповідачі. Рішенням виконавчого комітету Прибузької сільської ради № 26 від 19 липня 1993 року ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку виділена земельна ділянка, а згодом 26 липня 1993 року виданий державний акт на право приватної власності на землю.

Після неодноразового уточнення позовних вимог позивач, посилаючись на вчинення угоди внаслідок обману, просила поновити пропущений строк звернення до суду, визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 9 червня 1990 року № 40 та державний акт на право приватної власності на землю від 26 липня 1993 року.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2016 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 56, 57 та 76 ЦК УРСР, дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення, однак пропустила строк позовної давності.

При цьому ОСОБА_4 не надала суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, оскільки з вказаним позовом звернулася 15 лютого 2016 року хоча дізналася про те, що не є власником спірного будинку в січні 2010 року, коли працівник сільської ради прийшла за місцем проживання позивача для підписання документів на зняття її з реєстрації.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І. Гулько

В.І. Журавель