№ 201/3880/17
провадження 2/201/1453/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Університету митної справи та фінансів до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Університет митної справи та фінансів 14 березня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, коштів та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що згідно правочину від 17 грудня 2007 року між академією митної служби (правонаступником якої є позивач) та відповідачем ОСОБА_1 було укладено угоду про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти; були обумовлені умови користування грошима (відсотки, відповідальність, строки та інш.) і умови їх повернення; відповідно вказаної угоди позивачем було надано відповідачці для здобуття вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр та напрямом підготовки облік та аудит за денною формою навчання в розмірі 6100 грн. на навчальний рік і 15250 грн. на весь термін навчання. Вказані кошти відповідачка отримала, використала, пройшла повний курс навчання та отримала кваліфікацію бакалавра. Відповідно до угоді після навчання відповідачка повинна була повернути суму кредиту, але цього не зробила. Позивач звертався до суду з позовом і за 2012 рік навчальний рік вказані кошти було з неї стягнуто. Рішення набрало законної сили. Але гроші відповідачем в оговорений термін позивачу в повній сумі так і не повернуті, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач прохав стягнути з відповідача вказаний борг з передбаченими договором сторін і законом санкціями, інфляційними втратами, судовими витратами, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомляася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, проти позовних вимог не заперечувала, погодилася з викладеними в позові обставинами та можливістю справу розглянути за наявними матеріалами по закону і фактично не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між Академією митної служби України та ОСОБА_2 було укладено Угоду про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти № 214/1343. Згідно з розділом 1 вказаної Угоди від 17 грудня 2007 року ОСОБА_3 відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, надає відповідачеві цільовий пільговий державний кредит для здобуття в ОСОБА_3 вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр та напрямом підготовки (спеціальністю) "облік і аудит" (код спеціальності 6.050106) за денною формою навчання у розмірі 6100.00 грн. на навчальний рік та 15 250.00 грн. на весь термін навчання.

Відповідно до пункту 3.3 Угоди від 17 грудня 2007 року відповідач зобовязана повернути протягом 15 років всю суму наданого Академією кредиту та три відсотки річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з дванадцятого місяця, а у разі відрахування починаючи із третього місяця після відрахування.

ОСОБА_3 від 04 серпня 2006 року № 299-с відповідача було зараховано на перший курс економічного факультету за результатами вступних випробувань. Згідно з наказом ОСОБА_3 від 12 липня 2010 року № 509 відповідачеві було присвоєно кваліфікацію "бакалавр з обліку і аудиту" за освітньо-кваліфікаційним рівнем "бакалавр" зі спеціальності "облік і аудит" та відраховано з ОСОБА_3 у звязку із завершенням курсу навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр (пункт 11 списку студентів групи ЕО06-2 додатку 4 до наказу ОСОБА_3.

Відповідно до пункту 6.1 Угоди від 17 грудня 2007 року відповідач мала повертати використаний нею кредит на навчання у розмірі 15 250.00 грн. та відсотки за користування ним у розмірі 457.50 грн. готівкою або в безготівковому порядку на банківський рахунок ОСОБА_3 до 31 грудня кожного року 1/15 частиною від загальної суми одержаного кредиту та відсотків за користування ним, починаючи із 01 серпня 2011 року до 01 серпня 2026 року.

Зазначені обставини встановлені рішенням Джанкойського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 04 грудня 2013 року по справі № 105/6527/13-ц, яке згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень не було оскаржене в апеляційному порядку, а отже є таким, що набрало законної сили. Вказаним судовим рішенням було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до цього відповідача про стягнення заборгованості за кредитом та штрафних санкцій за 2012 рік. У той же час, відповідач продовжує ухилятися від погашення кредиту, у звязку із чим наразі Університет митної справи та фінансів (позивач) як правонаступник ОСОБА_3 вимушений в судовому порядку вимагати погашення відповідачем заборгованості за 2013-2016 роки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору відповідач свої зобовязання за вказаним договором кредиту належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На неодноразову вимогу позивача на протязі 2014-2017 років повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зважаючи на пункт 6.1 Угоди сторін від 17 грудня 2007 року та частини першої статті 530 ЦК України право вимоги Університету до відповідача за кожний календарний рік виникає із 01 січня наступного року. За 2013, 2014, 2015, 2016 роки щорічна основна заборгованість відповідача з виплати кредиту становить: 15250,00 грн. (сума кредиту) / 15 років (строк погашення кредиту) = 1016.67 грн.. Тобто, сумарна основна заборгованість відповідача з виплати кредиту становить: 1067.67 грн. х 4 = 4270.68 грн..

Також до виплат з відповідача належить визначена пунктом 6.1 Угоди від 17 грудня 2007 року сума відсотків за користування кредитом за чотири (2013, 2014, 2015 та 2016) роки у розмірі: 457.50 грн. х 4 = 1830.00 грн..

Розрахунок розміру пені та інфляційних втрат має здійснюватися для кожного року окремо відповідно до суми 1/15 частини від загального розміру кредиту та встановленого пунктом 6.1 вказаної Угоди розміру відсотків річних у 457.50 грн. Відповідно до пункту 7.2 Угоди від 17 грудня 2007 року у випадку ухилення відповідача від повернення кредиту чи відсотків за користування ним відповідач сплачує ОСОБА_3 пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми. Таким чином, станом на 22 грудня 2016 року розмір пені за виплатами відповідача за 2013 рік складає: (1016.67 грн. (1/15 суми кредиту) + 457.50 грн. (розмір відсотків за договором)) х [розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діяв у період з 01 січня 2014 року по 01 березня 2017 року] = 1635.48 грн. Розмір інфляційних втрат за виплатами відповідача за 2013 рік складає: (1016.67 грн. (1/15 суми кредиту) + 457,50 грн. (розмір процентів річних за договором)) х [коефіцієнт інфляційного збільшення за період з 01 січня 2014 року по 01 березня 2017 року] = 1522.63 грн.

Аналогічно, згідно наданого розрахунку, за виплатами відповідача за 2014 рік розмір пені складає 1333.95 грн., розмір інфляційних втрат внаслідок прострочення виплати коштів за 2014 рік складає 925.78 грн.. Розмір пені згідно того ж розрахунку за виплатами відповідача за 2015 рік складає 592.51 грн., розмір інфляційних втрат внаслідок прострочення виплати коштів за 2015 рік складає 200.43 грн.. Розмір пені за виплатами відповідача за 2016 рік складає 66.72 грн.,

розмір інфляційних втрат внаслідок прострочення виплати коштів за 2016 рік складає 16.22 грн.

Загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача складає: 1635.48 грн. + 1333.95 грн. + 592.51 грн. + 66.72 грн. = 3628.66 грн., розмір інфляційних втрат, завданих Університетові внаслідок прострочення відповідачем виконання зобовязань за Угодою від 17 грудня 2007 року, становить: 1522.63 грн. + 925.78 грн. + 200.43 грн. + 16.22 грн. = 2665.06 грн. Розмір заборгованості відповідача за виплатами 2013-2016 років з урахуванням штрафних санкцій складає: 4270.68 грн. + 1830.00 грн. + 3628.66 грн. + 2665.06 грн. = 12394.40 грн.

Відповідно до пункту 6.4 Угоди від 17 грудня 2007 року кредит та відсотки за користування ним не повертається у разі відпрацювання відповідачем не менше 5 років після закінчення ОСОБА_3 в державному або в комунальному закладі чи установі в сільській місцевості, смерті відповідача або встановлення їй інвалідності 1-ої групи. При цьому, обовязок щодо підтвердження фактів, що є підставами для звільнення від повернення коштів, згідно пункту 3.4 Угоди від 17 грудня 2007 року, покладається на відповідача. Дані положення вказаної Угоди фактично відтворюють норми, що містяться у пунктах 25, 26 постанови Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916. Жодні документи, що є підставою для звільнення від повернення кредиту та процентів за користування ним, відповідачем до ОСОБА_3 або Університету чи суду надані не були.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частина перша статті 530 ЦК України встановлює, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною другою статті 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 7.2 Угоди від 17 грудня 2007 року у випадку ухилення відповідача від повернення кредиту чи відсотків за користування ним відповідач сплачує академії пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми. Пунктом 4.4 вказаної Угоди від 17 угоди 2007 академії надане право стягнути з відповідача кредит та відсотки за користування ним в разі ухилення від повернення кредиту.

Згідно з пунктом 1 наказу МОН України від 17 лютого 2015 року № 159 "Деякі питання припинення ОСОБА_3 митної служби України та Дніпропетровської державної фінансової академії" ОСОБА_3 було припинено шляхом реорганізації (приєднання) до Університету. Підпункт 2.1 зазначеного наказу встановлює, що Університет є правонаступником усіх прав і обовязків ОСОБА_3. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію припинення ОСОБА_3 митної служби України було здійснено 21 квітня 2016 року (запис № 5006846). Юридичною особою-правонаступником ОСОБА_3 є Університет. Правонаступництво Університетом усіх прав і обовязків ОСОБА_3 також закріплено у абзаці другому пункту 1.1 Статуту Університету.

Строк позовної давності щодо позовних вимог із сплати платежу за 2013 рік не є таким, що сплив, оскільки строк виконання зобовязання Відповідача у цій частині сплив 01 січня 2014 року. Відповідно, строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, у відповідності до вимог частини першої статті 260 ЦК України мав сплинути 03 січня 2017 року. Однак, 28 грудня 2016 року університет звернувся до апеляційного суду міста Києва із позовною заявою до відповідача, яка містила, у тому числі, позовні вимоги щодо сплати платежу за 2013 рік та відповідних штрафних санкцій. Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 10 січня 2017 року вказану позовну заяву було повернуто університетові у звязку із порушенням правил підсудності. Таким чином, згідно із частиною другою статті 264 та частини першої статті 265 ЦК України, перебіг позовної давності щодо відповідних вимог перервався. Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 10 січня 2017 року встановлено, що місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: м. Дніпропетровськ (Дніпро), вул. Дзержинського (ОСОБА_4), 8а. Зважаючи на це та керуючись частиною третьою статті 61 і статтею 109 ЦПК України, наразі університет і подав позов до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором.

Відповідач свідомо звернулася до позивача з метою отримання вказаних коштів та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Зміна обставин, на які може посилатися відповідач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Позивач свої зобов'язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для своїх потреб.

Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, який також потрібно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з урахуванням закону і штрафних санкцій, що передбачені договором сторін, з відповідача ОСОБА_1 на користь УМСФ борг за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту від 17 грудня 2007 року за 2013, 2014, 2015 і 2016 роки в сумі: 4270 грн. 68 коп., три відсотки річних 1830 грн., пеня 3628 грн. 66 коп., інфляційні втрати 2665 грн. 06 коп., всього по цим коштам 12394 грн.40 коп., а також стягнути судові витрати в вигляді судового збору в сумі 1600 грн., а всього 13994 грн. 40 коп..

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 202, 204, 207, 218, 510, 526, 527, 530, 611, 625, 626, 627, 628, 638 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Університету митної справи та фінансів борг за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту від 17 грудня 2007 року за 2013, 2014, 2015 і 2016 роки в сумі: 4270 грн. 68 коп., три відсотки річних 1830 грн., пеня 3628 грн. 66 коп., інфляційні втрати 2665 грн. 06 коп., всього по цим коштам 12394 грн.40 коп., а також стягнути судові витрати в вигляді судового збору в сумі 1600 грн., а всього 13994 грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -