УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_3 про відшкодування витрат по орендній платі за землю за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» звернулось до суду з указаним позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в розмірі 721 044 грн 04 коп. у рахунок відшкодування витрат по орендній платі за користування земельною ділянкою.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що є експлуатуючою організацією житлово-офісного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, приміщення якого перебувають у користуванні відповідача, яка придбала вказані приміщення на підставі правочину. Вищевказаний житло-офісний комплекс збудовано на земельній ділянці, яка була передана йому в оренду на підставі рішення Київської міської ради від 27 лютого 2003 року та договору оренди земельної ділянки від 21 липня 2003 року для будівництва комплексу житлових будинків з приміщеннями громадського обслуговування. Згідно умов даного договору оренди позивач сплачує орендну плату за землю в розмірі та на умовах, передбачених цим договором та чинним законодавством України. 29 березня 2013 року, на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, ОСОБА_3 набуто право власності на нежиле приміщення № 243 загальною площею 2 910,10 кв.м, та нежитлових приміщень з № 1 по № 26 (групи приміщень № 246 в літ А) - оздоровчий центр, загальною площею 442,2 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Позивач указує на те, що разом із нежитловими приміщеннями до позивача у відповідності із ч. 1 ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України перейшло і право користування земельною ділянкою на якій розташовані зазначені приміщення. За період березня 2013 року по березень 2015 року позивачем сплачено орендну плату за площі, до яких включена площа приміщень відповідача. Відповідно, відповідач зобов'язаний відшкодувати суму витрат по сплаті орендної плати за землю за вказаний період. Позивач неодноразово повідомляв відповідача про необхідність оплати вартості оренди земельної ділянки пропорційно до площі вищезазначених приміщень, однак відповідач дані вимоги проігнорував, що свідчить про його небажання виконувати вимоги податкового законодавства України та відшкодувати позивачу витрати по орендній платі за землю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Фірми «Т.М.М.» ТОВ у рахунок відшкодування витрат по орендній платі земельної ділянки грошові кошти в розмірі 721 044 грн 04 коп. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що між сторонами відсутні договірні правовідносини щодо оренди спірної земельної ділянки, тому підстав для стягнення орендної плати з відповідача на користь позивача немає.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що ОСОБА_3 доказів щодо сплати земельного податку за спірний період суду не надала, натомість позивач сплачував земельний податок за спірний період у повному обсязі на користь податкових органів, що дає підстави для стягнення вказаних коштів з відповідача на користь позивача.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом установлено, що 29 березня 2013 року між Фірма «Т.М.М.» - ТОВ та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого остання купила нежитлове приміщення № 243 загальною площею 2 910,10 кв.м та нежитлові приміщення з № 1 по № 26 (групи приміщень № 246 в літ. А) загальною площею 442,2 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатуючою організацією житлово-офісного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, житлово-офісний комплекс збудовано на земельній ділянці, яка була передана позивачу в оренду на підставі рішення Київської міської ради від 27 лютого 2003 року та договору оренди земельної ділянки від 21 липня 2003 року для будівництва комплексу житлових будинків з приміщеннями громадського обслуговування.

Договір оренди земельної ділянки від 21 липня 2003 року укладено на три роки, тобто до 21 липня 2006 року. Рішенням Київської міської ради від 26 червня 2007 року договір оренди земельної ділянки поновлено на 2 роки з 7 серпня 2006 року по 7 серпня 2008 роки.

За період з 2013 року по березень 2015 року позивачем сплачено орендну плату за площі земельної ділянки, на яких знаходяться об'єкти нежитлових приміщень відповідача.

На підставі сплачених платежів, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 721 044 грн 04 коп. в рахунок відшкодування витрат по оплаті орендної плати.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, ураховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Так, згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про оренду землі», правовідносини оренди передбачають наявність укладеного між орендодавцем та орендарем договору, який визначає загальні засади та умови користування земельною ділянкою.

Місцевий суд, установивши, що між сторонами відсутній договір оренди або суборенди спірної земельної ділянки, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність між сторонами договірних відносин, які б зобов'язували відповідача сплачувати орендну плату за землю, або компенсувати її вартість позивачеві. Надані позивачем платіжні доручення щодо оплати ним орендної плати за земельну ділянку не є доказом та підставою для стягнення плати за орендну земельної ділянки з відповідача.

Законом України «Про оренду землі» та Земельний кодексом України не передбачено перехід прав та обов'язків орендаря за договором оренди до особи, яка набула право власності на нежитлові приміщення в будівлі, на орендованій земельній ділянці.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про задоволення позову, зазначив, що ОСОБА_3 доказів щодо сплати земельного податку за спірний період суду не надала, натомість позивач сплачував земельний податок за спірний період у повному обсязі на користь податкових органів, що дає підстави компенсувати його вартість позивачеві за рахунок коштів відповідача.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що законодавець розрізняє поняття «земельний податок» та «орендна плата», виходячи з підстав їх виникнення, суб'єктів їх сплати, порядку і підстав нарахування, а також встановлює різний правовий механізм врегулювання цих правовідносин.

Позивачем у відповідності із вимогами ст. 11 ЦПК України вимог про стягнення земельного податку до суду не заявлено, стягнувши з відповідача на користь позивача (який є юридичною особою а не фіксальним органом, до компетенції якого входить контроль за виконання податкових зобов'язань платниками), апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є неприпустимим.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович