АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/791/1291/17 Доповідач: Радченко С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючий Радченко С.В.

судді: Вейтас І.В.,

ОСОБА_1

секретар Павловська Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа:Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання припиненим зобовязання за іпотечним договором та скасування записів в реєстрах,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою обґрунтовуючи її тим, що 25.04.2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № HEH3GА00000122, за яким було надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 37800,00 доларів США на споживчі цілі, строк дії договору до 25.04.2012 року. З метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору між ЗАТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 25.04.2007 року було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки згідно пункту 35.3. іпотечного договору є двокімнатна квартира загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки кожному. У грудні 2015 року позивачу стало відомо після отримання судового рішення по справі № 666/5104/15-ц, яка була в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, що банк з 25.02.2009 року підвищив ставку процентів по кредиту до 13,08% річних, подовжив термін надання кредиту до 25.04.2022 року згідно додаткової угоди № 10 від 25.02.2009 року до кредитного договору. Також позивач зазначив, що після внесенням змін до кредитного договору відповідні зміни до іпотечного договору не вносились, а заставна не породжує правових наслідків за основним зобовязанням щодо позивача, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» жодних вимог до нього як до майнового поручителя більше 3-х років не заявляв після закінчення дії кредитного договору та терміну визначеному в іпотечному договорі, у звязку із закінченням строку дії іпотечного договору та спливом строку позовної давності для предявлення банку вимоги про виконання основного зобовязання вважає, що іпотечний договір є таким, що припинив свою дію. Посилаючись на наведене, просив визнати припиненими зобовязання, що виникають з іпотечного договору від 25.04.2007 року, укладеним між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за р.№992, щодо 1/2 частки двокімнатної квартири загальною площею 48,4кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2; скасувати записи щодо 1/2 частки двокімнатної квартири загальною площею 48,4кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, а саме: із Державного реєстру іпотек про іпотеку №4868800 від 25.04.2007 року та заставну серії ПБ №001976, власником якої є ПАТ КБ «ПриватБанк»; із Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна про заборону на нерухоме майно №4868969 від 25.04.2007 року, що вчинені на підставі іпотечного договору від 25.04.2007 року, укладеного між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за р.№992.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2017 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_2, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, що з'явились до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у визначених процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 25.04.2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № HEH3GА00000122 відповідно до умов якого ОСОБА_3 було надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 37800,00 доларів США на споживчі цілі. За умовами кредитного договору ОСОБА_3 повинна сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць, винагороду за надання фінансового інструменту 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, повністю погасити кредит до 25.04.2012 року. У термін з 17 по 25 число кожного місяця ОСОБА_3 повинна сплачувати ануїтетний платіж в сумі 872,00 доларів США.

25.02.2009 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода до кредитного договору № 10, за якою змінено відсоткову ставку у розмірі 13,08% річних, збільшено термін дії кредитного договору до 25.04.2022 року та зменшено суму ануїтетного платежу в розмірі 357,03 доларів США на місяць.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки додаткові угоди до іпотечного договору між сторонами по справі не укладались, відповідні зміни до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна про заборону на нерухоме майно не вносились, анулювання заставної та реєстрація нової сторонами не здійснювалось, тому термін дії іпотечного договору закінчився 25.04.2012 року.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І книги пятої «Зобовязальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (частина четверта статті 631 Цивільного Кодексу України).

Законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, повязаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобовязання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року № 6-786цс17, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обовязкової для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що основне зобовязання боржником не виконане.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про те, що у звязку із закінченням строку позовної давності звернення до суду, правовідносини які склалися з приводу виконання іпотечного договору є припиненими.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303,307, 309,316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3, третя особа:Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання припиненим зобовязання за іпотечним договором та скасування записів в реєстрах відмовити.

Рішення набирає чинності після проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: І.В. Вейтас

ОСОБА_1