Справа № 352/607/16-ц
Провадження 4-с/352/2/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Струтинський Р.Р.

секретаря Бардюк Кавецької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 до ВДВС Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, стягувач ТзОВ «Кредитні ініціативи» про визнання неправомірною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 50611965 від 06.04.2016 року, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 25.04.2016 р. звернувся в суд зі скаргою у порядку ст.383 ЦПК України на постанову головного державного виконавця Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2.

Скаргу мотивував тим, що постановою головного державного виконавця Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 06.04.2016 р., яка винесена на підставі виконавчого листа № 352/2182/14-ц від 15.03.2016 р., виданого Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості в сумі 160975,71 грн. та 1609,76 грн. судових витрат, про арешт майна боржника та оголошення заборони на йоговідчуження. Вважає дану постанову неправомірною, винесену з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження, тому у державного виконавця відсутні правові підстави для накладення арешту на майно боржника та заборону його відчуження. Просив визнати неправомірною та скасувати оскаржувану постанову.

Скаржник у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив розглянути справу у його відсутності та задовольнити скаргу.

Головний державний виконавець Тисменицького районного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки.

Представник стягувача у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що на виконанні у Тисменицькому районному відділі ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області знаходиться виконавчий лист Тисменицького районного суду Івано-Франківської області № 52/2182/14-ц від 15.03.2016 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ Кредитні ініціативи заборгованості в сумі 160975,71 грн. та 1609,76 грн. судових витрат.

Постановою головного державного виконавця Тисменицького районного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 24.03.2016 р. відкрито виконавче провадження, яка в подальшому боржником була оскаржена і остаточне рішення його скарзі не було прийнято.

Крім того, постановою головного державного виконавця Тисменицького районного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 06.04.2016 р.накладено арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Положеннями ст.1 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

За загальним правилом, що передбачене ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до ч.1 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Тому, як випливає з оскаржуваної постанови, державний виконавець виніс її на підставі ч.1 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, п.1 ч.6 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт застосовується для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації.

В той час, ч. 7 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації проводиться у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше, ніж через пять днів після накладання арешту.

При таких обставинах, з наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що у випадку відмови боржника здійснити або ж здійснювати виплату заборгованості за виконавчим листом чи сплати періодичних платежів, обовязок виконання якого випливає з виконавчого документу, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, шляхом накладання арешту, вилучення його в боржника та здійснити його реалізацію з метою виконання виконавчого документу.

При таких обставинах, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження.

Таким чином, актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 50, 55 Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобовязаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення.

Крім того, ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

В той час, як передбачено ч.5 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем.

Також, у відповідності до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», під час проведення опису боржник має право зазначити ті види майна або предмети, на які слід звернути стягнення в першу чергу.

Отже, вказаними вище нормативно правовими актами передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації.

Проте, головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, наклавши арешт на все майно боржника, попередньо не надав можливість визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення, що перебуває у власності боржника, що свідчить про вчинення державним виконавцем дій, які порушують вимоги ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, у відповідності до ч.2 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій на виконання на окремо визначене майно боржника, а не на все майно боржника.

Відповідно арешт може бути накладений тільки в межах суми боргу, а не на все майно.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що оскаржувана постановане відповідає вимогам встановленими актами законодавства України, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги, яка підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, відповідно дост.56 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р., керуючись ст.ст. 209-210, 387 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною і скасувати постанову головного державного виконавця Тисменицького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуженняу виконавчому провадженні ВП №50611965 від 06 квітня 2016 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на ухвалу суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом пяти днів з дня її проголошення через Тисменицький районний суд. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий Р.Р.Струтинський