Справа № 215/297/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу

у складі: головуючого, судді Квятковського Я.А.

за участю секретаря Пономаренко М.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

24.01.2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом , який 17.05.2017 року було уточнено, до ПрАТ "Північний "ГЗК" про стягнення коштів. В обгрунтування зазначає, що він приблизно 30 років пропрацював у відповідача. Наказом від 06.04.2009 року за №236 був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Відповідно до п. 6.1. розділу VI Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 р.р. при звільнені позивача з підприємства відповідач зобовязаний був виплатити йому вихідну допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати у звязку із тим, що він працював на одному і тому ж підприємстві більш ніж 20 років. ОСОБА_3 10.12.2016 р. звернувся на адресу відповідача з пропозицією виплатити йому вихідну допомогу при звільненні, однак відповіді не отримав. Станом на момент звернення до суду з цим позовом грошові кошти позивач не отримав. Оскільки на момент звільнення він отримав одноразову допомогу у розмірі 2560,91 грн., то вважає, що з відповідача необхідно стягнути недоплачену при звільнені одноразову вихідну допомогу у розмірі 2560,91 грн.*2 = 5121,82 грн. Також у звязку із затримкою розрахунку при звільненні просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 01.05.2009 р. по 31.10.2011 р. у розмірі 76827,30 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому послався на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала посилаючись на письмові заперечення в яких зазначила, що Колективним договором, який був чинний з 2009- 2010 роки дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті від 7,5 до 15 років- середньомісячну заробітну плату працівника; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника; від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника. Зазначає, що оскільки позивач не працював безперервно протягом 30 років, а фактично 14 років 5 місяців 16 днів, то йому бо виплачено одноразова допомога у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати. Також зазначив, що позивач звільнилася із підприємства 2009 року, тому передбачений ст. 233 КЗпП України строк сплинув.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 у період з 13.08.1969 року по 01.03.1973 р., з 14.03.1973 по 11.08.1983 р., з 21.10.1994 р. по 06.04.2009 року перебував у трудових відносинах з ВАТ «ПівнГЗК» (в подальшому ПрАТ "ПівнГЗК") на різних посадах, в т.ч. слюсарем з ремонту рухомого складу 5 розряду, що підтверджуються копією трудової книжки, довідкою про стаж роботи позивача (а.с.5-10).

Згідно наказу ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» за № 236 від 06.04.2009 року ОСОБА_3 звільнено з роботи 06.04.2009 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с.37).

Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 7 від 10.01.2017 року, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 за два останні місяці перед звільненням протягом лютого 2009 року - березня 2009 року склала - 2560,91 грн., середньогодинна заробітна плата - склала 15,6153 грн. (а.с.55).

Згідно розрахункового листа за квітень 2009 року, що не заперечувалось представником відповідача, ОСОБА_3 при звільненні із підприємства була нарахована одноразова допомога при виході на пенсію - 2560,91 грн. , тобто в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати (а.с.38,39,40).

Згідно до ст.ст.11,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Як слідує з п.7.5 колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ПівнГЗК», зі змінами, встановлено зобовязання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років- середньомісячні заробітну плату працівника; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника; від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника (а.с.33-34).

Відповідно до п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, працівник підприємства гірничо - металургійного комплексу має право при виході на пенсію на одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. (а.с. 11-12).

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ "Північний ГЗК" погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки встановлює обовязковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов»язком для відповідача.

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту) яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві.

Як встановлено у судовому засіданні що ОСОБА_3 відпрацював на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу повних 28 років та був звільнений за власним бажанням у зв»язку із виходом на пенсію.

Таким чином суд приходить до висновку, що на ОСОБА_3 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та допосвненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Так, позивач був звільнений з підприємства відповідача 06 квітня 2009 року, тому розрахуноквим періодом є два поперердні повні місяці лютий 2009 року, березень 2009 року. В зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача за два остнанні місяці перед звільненням складає 2560,91 грн.

При середньомісячній заробітній платі 2560,91 грн. вихідна допомога повинна становити 5121,82 грн. (2560,91 грн. х 2), враховуючи, що відповідачем при звільненні позивачу була виплачена допомога у розмірі 2560,91 грн.

Приписами ст. 47 КЗпП України встановлений обов»язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст. 116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно роз»яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв»язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Представник позивача просив стягнути з відповідача середнього заробітку за час затримки за період з 01.05.2009 р. по 31.10.2011 р. тобто за 30 місяців, розмір якого становить 76827,30 грн., виходячи з розрахунку : 2560,91 грн. *30 міс. = 76827,30 грн., з яким суд погоджується .

Суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача.

При цьому доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України розяснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Також згідно до положень ст. 88 ЦПК України з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 819,49 грн.

На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233,237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.10,11,60,88, 208, 212-218,223 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3, (ІН - НОМЕР_1) невиплачену одноразову вихідну допомогу у розмірі 5121,82 грн., без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3, (ІН - НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 01.05.2009 р. по 31.10.2011 р. у розмірі 76827,30 грн., без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 819,49 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-и денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: