Справа № 368/1058/17
провадження № 2/368/510/17
Рішення

Іменем України

"13" вересня 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

позивач просить суд визнати за нею, ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 р., посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати, ветеран праці, ОСОБА_2, після її смерті відкрилась спадщина та вона, її дочка, ОСОБА_1, стала єдиним спадкоємцем за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3, зареєстрованим в реєстрі за № 5-2330.

Те, що вона з мамою, на момент її смерті, мали різні прізвища пояснюється тим, що нею було укладено шлюб із ОСОБА_4 та в зв'язку з цим змінено прізвище «ОСОБА_1» на прізвище чоловіка «Журавльова». Згодом зазначений вище шлюб було розірвано, проте вона забажала залишити собі прізвище колишнього чоловіка.

Спадкову справу, за номером у спадковому реєстрі 57187730, номером у нотаріуса 163/2015, щодо майна померлої ОСОБА_2, було заведено 05 березня 2015 року, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру.

До складу спадкового майна після смерті її матері, ОСОБА_2, ввійшло наступне майно: жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,2578 га (кадастровий номер НОМЕР_3), розташована за адресою: АДРЕСА_1 (саме на цій ділянці розташований зазначений вище жилий будинок); земельна ділянка площею 02491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На дві вищезазначені земельні ділянки нею були отримані свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

До складу спадкового майна після смерті її матері, крім того, що було вже нею отримане в порядку спадкування, входив також жилий будинок, що знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 площею 0,2578 га (кадастровий номер НОМЕР_3), за адресою: АДРЕСА_1.

На відміну від двох земельних ділянок, щодо яких нею були отримані свідоцтва про право на спадщину, щодо зазначеного у попередньому абзаці будинку таке свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй отримати не вдалося, натомість, П'ятою київською державною нотаріальною конторою, 01.08.2017 року, було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний будинок було вмотивовано тим, що реєстрацію права власності за її померлою матір'ю, ОСОБА_2, проведено не було, що підтверджується довідкою КП Київської обласної Ради Південне бюро технічної інвентаризації від 31 березня 2015 року № 661.

Враховуючи все вищевикладене, нею було прийнято рішення звернутися до суду із позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Будинок, що є предметом даного спору для її мами було придбано нею 26 серпня 1993 року за договором купівлі-продажу № 90, посвідченим секретарем виконавчого комітету Мирівської ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області, ОСОБА_5

Рішенням Мирівської сільської ради від 06.09.1994 року, було визнано право власності на даний жилий будинок згідно зазначеного вище договору купівлі-продажу за ОСОБА_1, тобто за нею.

Після купівлі будинку вона зареєструвала право власності на нього у Комунальному підприємстві Київської обласної Ради Південному бюро технічної інвентаризації.

Оскільки мати хотіла бути єдиним власником даного будинку, 23 вересня 1994 року, нею було укладено договір дарування № 896 вищезазначеного будинку на її користь. Даний договір був посвідчений ОСОБА_6, державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори.

На жаль, її мати з різних причин за життя не встигла зареєструвати право власності на будинок за собою та воно залишилося зареєстрованим за нею, що підтверджується вже згаданою вище довідкою Комунального підприємства Київської обласної Ради Південне бюро технічної інвентаризації від 31 березня 2015 року №661.

Враховуючи все зазначене вище, видати свідоцтво про право на спадщину на жилий будинок, що знаходиться за адресою: село Мирівка Кагарлицького району Київської області, вул. 1-го Травня, буд 38, нотаріус не може, тому ним і була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У ч. 1 ст. 1221 Цивільного кодексу України зазначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно п. 1 ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки вчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На підставі заяви було заведено спадкову справу, номер у спадковому реєстрі 57187730, номер у нотаріуса 163/2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Ч. 1 ст. 16 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж нормою визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, з якими узгоджуються вимоги позивача.

Враховуючи вищевикладені обставини, вважає, що позовні вимоги грунтуються на вимогах чинного законодавства, підтверджуються належними та допустимими доказами, відтак, підлягають задоволенню.

Представник відповідача в особі Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити у відсутність представника сільської ради.

Вислухавши позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити.

В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. померла ОСОБА_2.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої входить жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,2578 га (кадастровий номер НОМЕР_3), розташована за адресою: АДРЕСА_1 (саме на цій ділянці розташований зазначений вище жилий будинок); земельна ділянка площею 02491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи у заповіті.

28 жовтня 2003 р. ОСОБА_2 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 5-2330.

Відповідно до вищезазначеного заповіту ОСОБА_2 все своє майно де б воно не було, з чого воно не складалось і все те, що їй належатиме на день її смерті і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_1

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи визначені у статтях 1261-1265 того Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті ОСОБА_2 із спадкоємців першої черги залишились лише її дочка - ОСОБА_1, спадкоємиця за заповітом.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті.

Однак, державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори від 01.08.2017 року за № 4037/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не було надано правовстановлюючого документу на житловий будинок. У зв'язку з цим позивачу було запропоновано звернутись до суду про визнання права власності на вказаний житловий будинок в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до п. 4.15 п. 4 Глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012 року, наказ № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року3 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Відповідно до п. 4.5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Відповідно до п. 3.1 Листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392ЦК).

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 30.05.2008 р. за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», роз'яснив, що «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів особи, одним з яких є визнання права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Відповідно ст.1216ЦК України передбачено, що до спадкової маси можуть входити лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах.

За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись Законом України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат», ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» , затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, право власності на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.І. Шевченко