Провадження № 2/641/1385/2017 Справа № 641/3262/17

15 вересня 2017 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого- судді - Григор?єва Б.П.
при секретарі - Вакуленко Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Харківське конструкторське бюро з машинободування імені О.О. Морозова», треті особи: Військова частина НОМЕР_1 , Новобаварський об*єднаний районний військовий комісаріат м. Харкова, Директор ДП «ХКБМ» Бабіч О.О. про поновлення на роботі, -
ВСТАНОВИВ:
Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, при цьому послалась на відсутність, на день звільнення позивача, дії особливого періоду, що надає гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, а тому звільнення, на її переконання, відбулось з дотриманням діючого законодавства.
Представник третьої особи Новобаварського об*єднаного районного військового комісаріату надала пояснення в яких зазначила, що старший лейтенант ОСОБА_1 перебував на військовому обліку офіцерів запасу Новобаварського ОРВК м. Харкова. У квітні 2017 року прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 06.04.2017 року № 64 призначений на посаду заступника командира танкової роти з озброєння танкового батальйону в/ч ПП НОМЕР_2 . Оскільки позивач на даний час виконує обов*язки військової служби, то відповідно ст. 119 КЗпП України за ним гарантується збереження роботи і середнього заробітку. Крім того, позивач є військовослужбовцем та на нього поширюється дія ст. 39 ЗУ «Про військовий обов*язок і військову службу», відповідно до якої: громадяни України, призвані на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на війаськову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. 3,4 ст. 119 КЗпП України. Вважають, що в країні діє особливий стан, тому звільнення позивача є незаконним. Просила суд винести законне та обгрунтоване рішення.
Представник третьої особи директора ДП «ХКБМ» Бабіч О.О. в судовому засідання проти позову заперечувала, підтримала заперечення відповідача на позов, зазначила, що звільнення позивача відбулося без порушень трудового законодавства.
Представник третьої особи Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з*явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За приписами статей 10, 60 ЦПК України обов"язок доказування і подання доказів покладено на сторони.
У статті 11 ЦПК закріплено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом № 10 від 13.03.2000 року був прийнятий на роботу до ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на посаду майстра виробничої дільниці цеху 99 таб № 0225.
Наказом № 191-к від 24.04.2014 року ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на підставі повістки Комінтернівського РВК про призив до Збройних Сил України в зв*язку з мобілізацією на особливий період та у відповідності до ст. 119 КЗпП України, ОСОБА_1 звільнено від роботи в зв*язку з мобілізацією до Збройних Сил України з 24.04.2014 року, за ОСОБА_1 збережено на час мобілізації на особливий період робоче місце, посада та середній заробіток у відповідності до ст. 119 КЗпП України, здійснено розрахунок з ОСОБА_1 за відпрацьований час по 23.04.2014 року включно.
Наказом № 240-к від 05.05.2015 року ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» в зв*язку з демобілізацією з військової служби на підставі Указа Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 зобов*язано перейти до виконання своїх посадових обов*язків з 05.05.2015 року.
18.04.2017 року ОСОБА_1 добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України, а наказом № 260-к від 10.05.2017 року був звільнений за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призивом або вступом на військову службу.
Відповідно до умов контракту зазначено, що ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби і добровільно бере на себе зобов*язання: проходити військову службу у Зброних Силах України протягом строку Контракту, а разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту.
Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України ( ст.4 ЦПК України).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої ст.119 цього Кодексу.
Відповідно до ст.119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу"; ЗУ «Про альтернативну (невійськову) службу"; ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 ст.1 Закону України «Про оборону України» - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також у ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року терміни особливий період та мобілізація вживаються в такому значенні:
- особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, дія особливого періоду, під час якого зберігаються гарантії визначені у ст.119 КЗпП, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
Суд, проаналізував прийняті нормативні акти на підставі яких була оголошена часткова мобілізація і відповідно строк дії особливого періоду.
17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ. Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.
Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року. Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації за строком встановленим пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.
Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.
Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу В.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.
Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
У 2016 році та до укладення позивачем контракту 18.04.2017 року мобілізація не оголошувалась.
З огляду на викладене слід дійти висновку, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
Отже, станом на 18.04.2017 року, момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби в ЗСУ, а також винесення 10.05.2017 року наказу про його звільнення з роботи особливий період не діяв, а тому визначені законодавцем у ст.119 КЗпП гарантії не могли застосовуватись до позивача.
Однак відповідно до ст. 360-7 ЦПК України тільки висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Суд також звернув увагу на те, що в контракті, який був укладений ОСОБА_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України зазначено, що ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби і добровільно бере на себе зобов*язання: проходити військову службу у Зброних Силах України протягом строку Контракту, а разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту. Зазначене дає підстави вважати, що контракт укладений сторонами не в межах дії особливого періоду.
За таких обставин порушень трудових прав позивача не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні вимог. В зв`язку з тим, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, які не підлягають задоволенню, то і всі інші вимоги позивача є без підставними та не підлягають задоволенню, а тому позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись: ст.ст. 36, 119, 235 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Харківське конструкторське бюро з машинободування імені О.О. Морозова», треті особи: Військова частина НОМЕР_1 , Новобаварський об*єднаний районний військовий комісаріат м. Харкова, Директор ДП «ХКБМ» Бабіч О.О. про поновлення на роботі - відмовити в повному обсязі.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, або в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.
Суддя: Б. П. Григор`єв