Справа №242/2999/17
Провадження №2-о/242/478/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Пирогової Л.В., при секретарі Клименко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Селидівського міського суду Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, заінтересована особа Авдіївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті, про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті. Заяву мотивує тим, що вона є дочкою ОСОБА_3, яка померла 06.07.2003 року у с. Опитне Ясинуватського району Донецької області. З часом вона загубила свідоцтво про смерть ОСОБА_3, у звязку з чим звернулась до Авдіївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для отримання дубліката свідоцтва про смерть. В Авдіївському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, їй було надано відповідь, що актовий запис про смерть ОСОБА_3 відсутній. Встановлення факту смерті потрібно для отримання свідоцтва про смерть та оформлення спадкових прав. Просить встановити факт того, що ОСОБА_3, громадянка України, жіночої статі, яка народилась 25 грудня 1906 року, померла 06 липня 2003 року у с. Опитне Ясинуватського району Донецької області Україна.

Заявник ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 та заінтересована особа - представник Авдіївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з»явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви, в яких просили розглянути справи без їх участі.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3, що підтверджується архівною довідкою Державного архіву Дніпропетровської області №0-41-2017 року від 10.05.2017 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, сформованого 03.03.2017 року.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

У заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що її мати померла 06.07.2003 року в с. Опитне Ясинуватського району Донецької області Україна, але вона загубила свідоцтво про смерть ОСОБА_3 та не має можливості отримати дублікат свідоцтва, оскільки актовий запис про смерть відсутній у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян.

За змістом статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до положень частини першої ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення ( п. 5 ч.2 ст. 234 ЦПК України).

Особливий характер справ, які розглядаються в порядку окремого провадження зумовлює певні особливості процесу доказування, зокрема, відсутність змагальності в справі, оскільки сторонами в процесі є лише заявник та заінтересовані особи; активну позицію суду в процесі доказування, який на власний розсуд, з метою всебічного зясування обставин справи, може витребувати докази.

Так, згідно з частинами 1-3 ст. 235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до розяснень, наданих в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 р. № 2398-УІ, державній реєстрації, зокрема, підлягає смерть.

Статтею 17 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою, чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085 «Про затвердження населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» селище Опитне Ясинуватського району віднесено до населених пунктів, що розташовані лінії зіткнення, та м. Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Заявником надано довідку про смерть № 980/04-69 від 24.05.2017 року, видану у м.Донецьк органом реєстрації актів цивільного стану, який знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно якої ОСОБА_3 померла 06липня 2003 року у с. Опитне Ясинуватського району Донецької області Україна.

Згідно довідки Авдіївської центральної міської лікарні №521 від 01.08.2017 року вбачається, що ОСОБА_3, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 06липня 2003 року у с. Опитне Ясинуватського району Донецької області Україна. Копію медичного свідоцтва про смерть надати неможливо, тому що кімната архіву постраждала в період бойових дій.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

За загальним правилом документи, видані органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, їх акти (рішення, документи) є недійсними і не створюють правових наслідків.

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті мати заявника для реалізації його майнових та особистих немайнових прав, суд вважає, що надані ОСОБА_1 письмові докази підтверджують факт того, що ОСОБА_3, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 06липня 2003 року у с. Опитне Ясинуватського району Донецької області Україна, та заявник позбавлена можливості повторно отримати свідоцтво про смерть.

За вказаних обставин заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 - 215, 223, 234, 251-256, 257-1 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, заінтересована особа Авдіївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті, про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_3, громадянка України, жіночої статі, яка народилась 25 грудня 1906 року, померла 06липня 2003 року у с. Опитне Ясинуватського району Донецької області Україна.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 15.09.2017 року.

Суддя Л.В. Пирогова