Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1712/17Головуючий у суді І-ї інстанції Панфілова А. В.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

20.09.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Гайсюка О.В.; Мурашка С.І.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору та стягнення коштів, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів»,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар України» про визнання недійсним договору № 252 фінансового лізингу, укладеного 06 грудня 2016 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_2 та стягнення 74655 грн.

В обгрунтування вимог зазначив, що 06 грудня 2016 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено договір № 252 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб - ЗАЗ Vida. Сторонами визначено, що вартість транспортного засобу становить 248 850 грн. (п.1.1).

07 грудня 2016 року на виконання умов договору ОСОБА_2 на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» сплачено 17 419,50 грн. комісії за організацію договору та 57 235,50 грн. авансового платежу.

Однак, відповідачем постійно змінюється як модель автомобіля, так і відповідно його вартість в сторону збільшення. В наданні графіку вартості щомісячного платежу відмовлено, автомобіль до цього часу не передано та навіть не узгоджено, яка саме модель автомобіля буде предметом лізингу.

Умови правочину порушують положення ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки в цілому є несправедливими та суперечать принципу добросовісності. Зокрема, передбачено комісію за організацію договору - першочерговий разовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком предмету лізингу лізингоодержувачу.

Розмір комісії, який попередньо погоджений сторонами становить 7% від вартості предмету лізингу.

Тобто за складання стандартного тексту договору товариство отримало 17 419,50 грн.

Також умовами передбачено комісію за передачу предмета лізингу - обов'язковий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу.

Комісія за передачу предмета лізингу складала 8 070,00 грн.

ТОВ «Єврокар Україна» не обґрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору, комісії за передачу предмета лізингу і вартості виконаної послуги.

Відповідно до п.8.5 договору всі планові платежі, які визначені у додатку №1 та додатку №3 до договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

Це фактично щомісячні платежі по курсу долара США, але в гривневому еквіваленті, що суперечить вимогам законодавства.

Договором фінансового лізингу встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Крім того, не погоджений постачальник (продавець) автомобіля, остаточно не визначена вартість предмета лізингу, не погоджений графік сплати лізингових платежів.

В порушення вимог закону спірний правочин не посвідчений нотаріально.

Сукупність вищевказаних обставин є підставою для визнання правочину недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2017 року визнано недійсним договір №252 фінансового лізингу, укладений 06 грудня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_2. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»на користь ОСОБА_2 74655грн.

ТОВ «Єврокар Україна» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, судом не враховано, що для договорів фінансового лізингу обов'язковість нотаріального посвідчення не встановлено спеціальним законодавством України, що безпосередньо регулює правовідносини з фінансового лізингу. Суд першої інстанції помилково послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16.12.2016 року по цивільній справі № 6-2766цс15, а також не встановив чи відповідало волі сторін укладення даного правочину та наявність інших обставини, які можливо перешкоджали укладенню спірного правочину в нотаріальній формі. Всі дії позивача були добровільні та розраховані на реальне настання правових наслідків. В даному випадку спеціальний закон має більшу юридичну силу ніж загальний. На момент укладення оскаржуваного правочину, у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки нормами ч. 1 ст. 806 ЦК України передбачено придбання такого в майбутньому та лише після виконання лізингоодержувачем певних умов. Умови договору розроблені таким чином, щоб максимально захищати законні права та інтереси не тільки ТОВ «Єврокар Україна», а й інших клієнтів компанії. Комісія за організацію договору відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору фінансового лізингу.

Сторони в судове засідання не з'явилась про час та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку (а.с. 150-151). Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.146).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір фінансового лізингу укладений з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним та правомірно застосував наслідки недійсності правочину.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що 06 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено договір № 252 фінансового лізингу ( а.с.5-31). Згідно умов якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивач) на умовах, передбачених договором.

Згідно п. 1.1 договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки ЗАЗ Vida.

Укладаючи правочин сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент його укладення становить 9250, 93 долари США, що з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладення договору становить 248 850 грн. (п. 8.2).

Відповідно до п. 1.7. ст. 1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору.

З п. 12.1. ст. 12 договору вбачається, що у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу на вимогу лізингоодержувача поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається.

На виконання умов договору ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 17419,50 грн. комісії за організацію договору та 57 235,50 грн. авансового платежу, що підтверджується відповідними квитанціями від 06.12.2016 р. та не заперечується відповідачем (а.с.13)..

Згідно розрахунку ТОВ «Єврокар Україна», ОСОБА_2 за договором фінансового лізингу від 06.12.2016 року нараховано комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 8070 грн. та доплату до 23% вартості предмета лізингу в розмірі 4634,50 грн. (а.с.14).

06 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Єврокар Україна» з письмовою вимогою (повідомленням) про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених ним коштів (а.с.15-17).

20 лютого 2017 року ТОВ «Єврокар Україна» листом № 184 повідомило позивача, що на його адресу товариством направлено акт повернення, згідно якого ОСОБА_2 будуть повернуто кошти відповідно до умов договору, після отримання ТОВ «Єврокар Україна» зазначених у акті документів. Договір фінансового лізингу № 252 від 06.12.2016 р. розірваний з 09.02.2017 року. Додатково повідомлено, що відносини, пов'язані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосування з врахуванням лише загальних положень за типами договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обов'язкової нотаріальної форми. Ознайомившись з договором лізингоодержувачем прийнято усі його умови (сплата платежів, отримання товару, та інше). Умови договору є обов'язковими для виконання усіма його сторонами (а.с.51).

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спірного договору недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з правових підстав, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 215, ст. 799, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 216 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між юридичною особою - ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою - ОСОБА_2 містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин в порушення зазначених вимог закону укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.

Посилання відповідача щодо відсутності вимог про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, є довільним тлумаченням відповідачем норм закону та його позицією у справі.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чиним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору.

Частиною 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 ЗУ «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги.

За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені.

Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 06 грудня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Оскільки ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 74655 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача дану суму сплачену позивачем за договором фінансового лізингу №252 від 06 грудня 2016 року.

Інші доводи доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: