У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у майні; за зустрічним позовом про визнання майна особистою власністю; за позовом третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 26 березня 1998 року по 24 грудня

2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, за час якого ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, у зв'язку з чим просив суд визнати її об'єктом права спільної сумісної власності, визнавши за ним право власності на Ѕ ідеальну частини.

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що спірна квартира придбана в шлюбі, однак виключно за кошти її матері, оскільки власних доходів на придбання майна у них не було, тому просила суд визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю.

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що сплата коштів на придбання спірної квартири, в тому числі і погашення кредиту, відбувалось за її рахунок.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області

від 26 травня 2015 року, первісний позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 ідеальну частину квартири

АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_6 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 246,17 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_6 в доход держави 1 474 грн. судового збору.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 11 листопада 2015 року ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 26 травня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в майні - скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 та в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/3 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальну частину квартири АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту збільшення її частки в спірному майні та врахувавши, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, ОСОБА_5 не заявлено вимог про поділ майна та відступу від рівності часток, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частини спірної квартири.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович