АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/18/17 Головуючий суддя І інстанції Ященко С. О.
Провадження № 22-ц/790/3439/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія:Спори, що виникають із
житлових правовідносин про визнання особи
такою, що втратила право коритсування жилим приміщенням
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі договору дарування від 19 вересня 1995 року їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, за адресою якої зареєстровано місце проживання її сина ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 Посилаючись на те, що відповідачі в квартирі не проживали та не проживають, ОСОБА_4 з народження і до цього часу мешкає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_4, позивач просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, зняти з їх реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав, не заперечував проти визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення змінити, позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначив, що ОСОБА_6 в квартирі ніколи не проживав, с народження постійно мешкає з матір'ю ОСОБА_5 за іншою адресою, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору дарування № 3-76824 від 19 вересня 1995 року ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3.

З 12 липня 2011 року за адресою вказаної квартири зареєстровано місце проживання онука позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який в квартирі не проживав та не проживає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, але не надано доказів забезпечення дитини іншим житлом з належними умовами, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування належною позивачу квартирою.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема довідки, виданої комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 361 комбінованого типу Харківської міської ради» від 13 грудня 2016 року .ОСОБА_4 відвідує ясла-садок з 01 вересня 2014 року, мешкає за адресою: АДРЕСА_4.

З листа комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 15» від 15 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 перебуває під наглядом фахівців закладу охорони здоров'я з народження по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4, за цією ж адресою здійснюються виклики лікаря-педіатра дільничного додому.

Враховуючи те, що місце проживання ОСОБА_4 визначено його батьками у житловому приміщенні, що розташовано за адресою: АДРЕСА_4, в якому він проживає з народження, а відтак в належній позивачу квартирі ОСОБА_4 відсутній без поважних причини понад встановлений ст. 405 ЦК України строк, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задовольнити..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року змінити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук