Провадження №2-о/522/760/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді - Тарасова А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Т.М.,

розглянувши в залі суду в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, за участі заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 10.08.2017 року звернувся заявник ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначаючи, що звернувшись до Федерального адміністративного відомства Німеччини, щодо прийому німців до Федеративного закону BVFG (про вигнаних та біженців) та збереження національної ідентифікації, заявниці було відмовлено у задоволенні її прохання та було повідомлено, що у первинному зверненні з додатками, заявницею було подано копію свідоцтва про одруження серії І-КИ №045034 від 21.10.1997 року, в якому зазначено що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб 05.11.1994 року. У графі «національність» ОСОБА_1 було зазначено українка. Враховуючи зазначені обставини, заявниця просила встановити факт, що ОСОБА_1 належить до німецької національності та встановити неправильність в актовому записі №1401 від 05.11.1994 року в частині запису про національність ОСОБА_1, де помилково зазначено «Українка», замість «Німка.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, надала суду заяву, згідно якої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а саме рекомендованою кореспонденцією, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-КИ № 460739 від 01.06.1974 року, ОСОБА_1 народилась 05 травня 1974 року. Батьком заявниці є ОСОБА_3, у графі «національність» батька зазначено німець, мати - ОСОБА_4 «національність» українка.

Відповідно до військового білету № АР 039545 від 17.08.1976 року виданого Жовтневим Райвоенкоматом м. Дніпропетровськ батько заявниці - ОСОБА_3 за національністю «німець».

Окрім того, відповідно до довідки про реабілітацію від 23.12.1996 року 7-А/Г-20696 на підставі ст. 1-1 та п. В ст. 3 Закону від 18.10.191 року « Про реабілітацію жертв політичних репресій» ОСОБА_3, 1950 року як особа німецької національності був реабілітований.

Відповідно до свідоцтва про народження серії ХЕ № 387053 від 09.05.1950 року ОСОБА_3 народився 11.04.1950 року, батьками записані - батько «ОСОБА_5 по національності - німець», матір - «ОСОБА_6 німка». Таким чином данні особи є бабусею та дідусем заявниці.

Згідно довідки про реабілітацію № 7/А-Г-17051 ОСОБА_6, як особа німецької національності у 1941 році була виселена у адміністративному порядку до Краснодарського краю, була притягнута до примусового труду в умовах обмеження свободи. З 1946 по 10.01.1956 рік була на обліку у спецпоселеннях. На підставі ст. 3 п. «в» Закону РСФСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій» від 18.10.1991 року ОСОБА_6, як німка була реабілітована.

Згідно довідки про реабілітацію № 7/А-Г-17051 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, як особа німецької національності у 1941 році був виселений у адміністративному порядку до Краснодарського краю, був притягнутий до примусового труду в умовах обмеження свободи . З 1946 по 11.01.1956 року був на обліку у спецпоселеннях. На підставі ст. 3 п. «в» Закону РСФСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій» від 18.10.1991 року ОСОБА_5 як німець був реабілітований.

Таким чином, самий факт належності заявниці до німецької національності підтверджується сукупністю взаємоузгоджених письмових доказів. Внесення до актового запису про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо національності заявниці, не було обумовлено ані волевиявленням самої ОСОБА_1, ані якимось обєктивними обставинами.

Частиною першою ст. 256 ЦПК України, встановлений перелік справ про встановлення юридичних фактів, згідно якого, суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі й щодо встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення

У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 ЦК України, право на національність є особистим немайновим правом.

Відповідно до ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні», до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими.

Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.

Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав.

На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин.

Статтею 8 Європейської Конвенції щодо захист у прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст. 8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо.

З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобовязує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобовязання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобовязаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що ігнорування з боку державних органів національної самоідентифікації особи, в тому числі шляхом невнесення відповідних відомостей до офіційних документів про таку особу, становить втручання у приватне життя, яке виходить за межі, визначені у ст. 8 Конвенції.

Відповідно до п. 2.16.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Суд відмовляючи у задоволенні заяви в частині встановлення неправильності в актовому записі, зазначає, відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, встановлення неправильності в актовому записі не відноситься до таких, а отже не підлягає розгляду судом.

Керуючись ст. ст.3,10,11,209,212,214,215, 256, 257-1, 259 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_7 Олександрівни, за участі заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, належить до німецької національності.

В іншій частині заяви відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Тарасов А.В.

28 серпня 2017 року