Справа № 192/3077/16-ц
Провадження № 2/192/62/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"28" серпня 2017 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Стрельникова О.О.

за участю секретаря судового засідання Папян Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договору позики,

за участю:

представника позивача адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по договору позики.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_2, 09 липня 2009 року отримав від нього грошові кошти в сумі 10000 грн., які зобовязався повернути щомісячними платежами, про що власноручно написав розписку, в якій конкретного строку повернення грошових коштів зазначено не було.

Вважає, що відповідно до ст. 1046 ЦК України між ними виникло договірне зобовязання позики, у силу якого позивач передав у власність відповідачеві грошові кошти, визначені родовими ознаками у сумі 10000 грн., а відповідач зобовязався повернути позивачеві таку ж саму суму грошових коштів.

Окрім того, з посиланням на ст.ст. 625, 1048, 1049 ЦК України, також просив стягнути з відповідача на його користь відсотки за користування позикою в розмірі 8669 грн. 51 коп., та інфляційні втрати в розмірі 9320 грн.

12 серпня 2016 року відповідачеві ОСОБА_2 було направлено письмову вимогу про необхідність повернення позики протягом 30 днів від дня предявлення вимоги, яка відповідачем була отримана 16 серпня 2016 року.

Станом на 25 жовтня 2016 року грошові кошти у сумі 10000 грн. відповідачем не повернуто, в звязку з чим позивач змушений звернутися з позовом до суду про стягнення в примусовому порядку, основного боргу в розмірі 10000 грн. 00 коп., та згідно розрахунку інфляційні втрати в розмірі 9320 грн. 00 коп., проценти за користування позикою в сумі 8669 грн. 51 коп., а всього 27989 грн. 51 коп.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Про час та день розгляду справи повідомлений належним чином, згідно повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 119). Приймав участь в судовому засіданні через повноважного представника.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Про час та день розгляду справи повідомлений належним чином, приймав участь в судовому засіданні через повноважного представника.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, відповідач з позивачем договір позики не укладав і ніяких грошей від позивача за таким договором не отримував. Гроші які він отримав від позивача, це аванс за трудовим договором,укладеним між ним та позивачем.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

За змістом ст. 610 ЦК України, несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобовязання.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України тобто сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що згідно розписки відповідач ОСОБА_2 09 липня 2009 року отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 грн. (а.с. 14, 68).

На час подання позову до суду та на час розгляду справи судом, відповідач не виконав свої зобовязання щодо повернення боргу, доказів такого виконання суду не надав.

В той же час відповідачем суду не надано доказів існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, крім правовідносин, що випливають з договору позики, а згідно ст.ст. 10, 27 ЦПК України відповідач повинен довести та надати суду докази на обґрунтування своїх заперечень.

Судом було розяснено відповідачу його обовязок підтвердження його заперечень належними та допустимими доказами, але будь-яких доказів відповідач суду не надав.

Посилання відповідача, на те, що він не складав розписку від 09 липня 2009 року, суд не приймає, оскільки за клопотанням відповідача, судом була призначена судова почеркознавча експертиза 10 лютого 2017 року, яка не була проведена з підстав не сплати відповідачем її вартості (а.с. 74, 106), що суд, в порядку ст. 146 ЦПК України, визнає як ухиленням від участі в експертизі, і визнанням факту для зясування якого експертиза була призначена, тобто написання розписки.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Під час дослідження розписки судом було встановлено, що такий письмовий документ має правову природу щодо підтвердження існування між сторонами правовідносин які виникають з договору позики, оскільки в тексті розписки зазначено про те, що ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти, а також міститься посилання на те, що він зобовязується повернути грошові кошти.

Висновок суду про наявність між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, в якій зазначено: «Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.»

11 серпня 2016 року позивач з вернувся із вимогою про повернення грошей до відповідача, що підтверджується копією вимоги та доказами направлення її на адресу відповідача (а.с. 16, 17).

Дана вимога відповідачем залишилась не виконана, хоча відповідач звертався до позивача із заявою про повідомлення йому реквізитів для сплати коштів, які позивач йому письмово повідомив (а.с. 59-61).

Таким чином суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт укладання між сторонами 09 липня 2017 року договору позики коштів в сумі 10000 грн., як і факт не повернення відповідачем зазначених коштів на вимогу позивача від 11 серпня 2016 року, у звязку з чим суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача станом на 25 жовтня 2016 року 10000 грн. основного боргу, інфляційних втрат в розмірі 9320 грн. 00 коп., процентів за користування позикою в сумі 8669 грн. 51 коп., що підтверджені розрахунком наведеним в позові є обґрунтованими і з відповідача підлягають стягненню всього 27989 грн. 51 коп.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволенням позовуЮ з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору при зверненні з даним позовом до суду (а.с. 1, 2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 599,610, 625, 626, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України, ст. ст.ст. 10, 11, 57, 60, 64, 88, 146, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договору позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 09 липня 2009 року заборгованість станом на 25 жовтня 2016 року, що складається з 10000 (десять тисяч) грн. основного боргу, 9320 (девять тисяч триста двадцять) грн. інфляційних втрат, 8669 (вісім тисяч шістсот шістдесят девять) грн. 51 (пятдесят одна) коп. відсотків за користування позикою, а всього 27989 (двадцять сім тисяч девятсот вісімдесят девять) грн. 51 (пятдесят одна) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 (двадцять) коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 31 серпня 2017 року.

Головуючий: суддя Стрельников О.О.