Провадження № 2/522/8366/17
07 вересня 2017 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.
при секретарі - Шевчик В.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - Малиновський районний відділ Головного управління ДМС в Одеській області про надання дозволу на реєстрацію малолітньої дитини без письмової згоди другого з батьків.
Позивачка 14.07.2017 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - Малиновський районний відділ Головного управління ДМС в Одеській області, за яким просила надати дозвіл на реєстрацію Малиновським відділом Головного управління ДМС в Одеській області місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, без письмової згоди батька - ОСОБА_2.
В обґрунтування позовних вимог відзначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було зареєстровано 17.05.2016 року Приморським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області (актовий запис №547). Від спільного шлюбу мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Дитина проживає з позивачкою у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності. Реєстрація місця проживання ново родженої дитини повинна була проведена протягом трьох місяців з дня державної реєстрації народження сина. Проте, з 23.02.2017 року позивачка позбавлена можливості здійснити реєстрацію місця проживання сина, оскільки місця проживання батьків дитини зареєстровані за різними адресами, і у позивачки відсутня згода батька дитини на реєстрацію місця проживання сина за адресою місця проживання позивачки. Оскільки, відповідач у добровільному порядку, без будь-яких пояснень відмовляється надати письмову згоду на реєстрацію місця проживання сина, а без реєстрації місця проживання дитини позивачка позбавлена можливості оформити одноразову допомогу при народженні дитини та інші соціальні послуги, то вона вимушена звернутись до суду з дійсним позовом.
Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що місце перебування відповідача їй невідомо, хоча вони і перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте вже на протязі року разом не живуть. Відповідач покинув її, коли вона була на четвертому місяці вагітності, з тих пір вони не бачились, на дзвінки позивачки відповідач не відповідає. У жовтні 2016 року відповідач подавав до суду на розірвання шлюбу, проте шлюб не було розірвано, оскільки вона була вагітна. При народженні дитини відповідач не був. Вона бажає оформити місця реєстрації дитини разом з собою, проте згоду батька отримати не може (він моряк) по незалежним від неї підстав . Також, у зв'язку з відсутністю реєстрації місця проживання дитини, позивачка не має змоги оформити соціальні виплати на дитину.
Відповідач у судове засідання 07.09.2017 не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив.
Представник Малиновського районного відділу Головного управління ДМС в Одеській області не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив.
Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, за згодою позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача та представника третьої особи, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачка з 17 травня 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, про що Приморським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 та складено актовий запис №547 (а.с.4).
Від спільного шлюбу мають дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_2, видане 23.02.2017 року Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №13 (а.с.5)).
Дитина проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває на її утриманні. Батько участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини участі не приймає.
Квартира АДРЕСА_1, належить позивачці на праві приватної власності та набуте з підстав, передбачених законодавством, про що свідчить договір купівлі-продажу від 26.09.2008 року та витяг КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.10.2008 року (а.с.6-7)..
З пояснень позивачки встановлено, що місце проживання дитини - ОСОБА_3 до теперішнього часу не зареєстроване. Місця проживання батьків дитини зареєстровані за різними адресами і у позивачки відсутня згода батька дитини на реєстрацію місця проживання сина за адресою місця проживання позивачки. Оскільки, відповідач у добровільному порядку, без будь-яких пояснень відмовляється надати письмову згоду на реєстрацію місця проживання сина, позивачка позбавлена можливості оформити одноразову допомогу при народженні дитини та інші соціальні послуги без реєстрації місця проживання дитини.
Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно п.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.
Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов'язок батьків зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.
Таким чином, законодавством встановлено безумовний обов'язок батьків зареєструвати місце проживання дітей, яке за загальним правилом аналогічне місцю проживання батьків або одного з них та не встановлено жодних обмежень або необхідності додатково отримувати дозвіл на проведення реєстрації від третіх осіб.
Пунктом 2.3 Порядку № 1077 встановлено, що відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.
При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.
Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки. До адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС надсилаються відомості про реєстрацію місця проживання того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, у графу 14 цих відомостей вноситься інформація про дитину (прізвище, ім'я, по батькові, стать, дата і місце народження).
Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207 (далі по тексту - Правила № 207), також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.
Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Крім того, згідно з ч.1 ст.8 ЦПК України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (ч.5 ст.8 ЦПК України).
Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов'язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.
Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов'язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз'єднатися з їхніми дітьми, та обов'язок національних органів вживати таких засобів.
У справах, пов'язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи.
Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" (Преамбула Закону).
Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно обирати місце проживання в межах цієї території.
Згідно із ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини сторін за місцем фактичного проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист.
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням викладеного, суд вбачає, що ненадання відповідачем згоди на реєстрацію місця проживання дитини за місцем її проживання за місцем проживання матері (за відсутності фактичного спору щодо місця проживання дитини) порушують права та інтереси малолітнього ОСОБА_3, які підлягають судовому захисту, шляхом надання дозволу на її реєстрацію без згоди батька.
Між тим, суд звертає увагу, що 4 квітня 2016 року набрали чинності норми Закону України №888-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг", який передбачає, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється органами місцевого самоврядування.
Кабінет Міністрів України затвердив постановою №207 від 02.03.2016р. Правила реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру. Зокрема, у них зазначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради).
З урахуванням викладеного, вимоги ОСОБА_1 в частині щодо надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини саме Малиновським відділом Головного управління ДМС в Одеській області суд вважає безпідставними, тому в цій частині відмовляє.
На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1.
Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 88 ЦПК України присуджує стягнення на користь позивача з відповідача судового збору.
Керуючись ст.ст.1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", ст. 33 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 88,ч.4 ст.169, 208-209, 213-215, 218,224-225, ЦПК України; ст.ст. 1, 3, 11, 12, 15,16, 29 ЦК України, ст..160 СК України, статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 без письмової згоди батька - ОСОБА_2.
В іншій частині позвних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .
Суддя: Домусчі Л.В.