Справа № 466/2309/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2017 року

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Ковальчука О.І.

при секретарі - Окілка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, від імені якої дії ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог - Третьої Львівської державної нотаріальної контори про усунення від права на спадкування за заповітом, -

встановив:

03.03.2016 року позивач ОСОБА_1, від імені якої дії ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 третя особа Третя Львівська державна нотаріальна контора та просив суд ухвалити рішення, яким усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за заповітом серії ВСМ №175347 від 26.09.2005 року після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим 06 березня 2013 року.

Причиною смерті, згідно довідки про причини смерті № 45 від 06 березня 2013 року, був загальний атеросклероз.

Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 є її донька - позивач ОСОБА_1, у зв'язку із чим, 22 березня 2013 року позивачем, як спадкоємцем за законом першої черги, було прийнято спадщину і цього ж дня Третьою львівською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу № 54292600, що підтверджується «Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі» № 33567566.

В подальшому, вже після відкриття спадкової справи, позивачеві стало відомо, що 26 вересня 2005 року Третьою Львівською державною нотаріальною конторою (нотаріус Семенюк О.С.) був посвідчений заповіт від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, серії ВСМ № 175347. Дана нотаріальна контора знаходиться на території Шевченківського району м. Львова і місце посвідчення заповіту - квартира АДРЕСА_1 також знаходиться на території Шевченківського району м. Львова.

Однак, виходячи із аналізу об'єктивних обставин, що передували складанню та посвідченню даного заповіту, поведінки спадкоємця ОСОБА_3 в період 2005-2013 років щодо спадкодавця, а також враховуючи стан здоров'я, в тому числі і психічний, самого спадкодавця ОСОБА_4, позивач вважає, що спадкоємець ОСОБА_3 повинна бути усунута від права на спадщину після померлої бабці ОСОБА_4, з наступних підстав.

З початку 2013 року позивач доглядала ОСОБА_4 до моменту смерті і, оскільки остання знаходилась у безпорадному стані, була інвалідом 1-ої групи, вона проживала фактично у квартирі позивача. Зі слів ОСОБА_4, позивачу у лютому 2013 року стало відомо, що декілька років тому вона склала на ім'я своєї онуки - ОСОБА_3, нотаріально посвідчений документ, який сама померла вважала договором довічного утримання, і постійно скаржилась, чому онука її не доглядала всі роки після складання такого документа. Вказані дані підтверджуються свідком - сином позивача, відповідно онуком спадкодавця і братом відповідача - ОСОБА_9.

Через тяжкі захворювання ОСОБА_4, що призвели до порушення мозкового кровообігу і прогресуючої втрати пам'яті, вона не могла достовірно повідомити позивачеві, що то був за документ, чи є він дійсним станом на 2013 рік. його дату, номер та ким і коли він був посвідчений. Вказані захворювання були в померлої ОСОБА_4 вже станом до моменту посвідчення заповіту у 2005 році, і ще до цього часу вона була визнана інвалідом 1-ої групи, що підтверджується відповідною довідкою МСЕК № 195742.

Крім того, в матеріалах архівної цивільної справи № 466/6137/13-ц (головуючий - Кавацюк В.І.), провадження у якій закрито у зв'язку із залишенням позовної заяви без розгляду за заявою позивача, знаходяться матеріали щодо огляду медичної документації померлої ОСОБА_4, які вказують, що ОСОБА_4 страждала під час життя на атрофію зорового нерву з 1959 року, після перенесеної менінгеоми головного мозку, була інвалідом 1- ої групи, з 2001 року хворіла на атеросклероз та кардіосклероз. Таким чином, спадкодавець через вищезазначені захворювання знаходилась у безпорадному стані і потребувала сторонньої допомоги, опіки та піклування.

На початку березня 2013 року, спадкодавець виявила бажання скласти заповіт на користь позивача - своєї рідної доньки ОСОБА_1 З цією метою спадкодавця відвідувала приватний нотаріус Костишин Богдана Тарасівна, але заповіт не був оформлений через відмову нотаріуса вчиняти його, тому що нотаріус вважала, що психічний стан спадкодавця не дозволяє цього робити.

Оскільки позивач останні три місяці перед смертю доглядала свою мати спадкодавця ОСОБА_4, а також доглядала її квартиру по вул. Торфяній у м. Львові та платила всі комунальні послуги, на руках у позивача були всі документи померлої, в тому числі і особисті, але серед тих документів був відсутній бланк другого примірника заповіту від 26 вересня 2005 року, який був виданий нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.С. і повинен був знаходитись на руках в ОСОБА_4

Таким чином, з метою одноособового заволодіння майновими та іншими немайновими правами померлої ОСОБА_4, а також штучного створення умов на виникнення такого права, відповідач ОСОБА_3, скориставшись вказаним вище хворобливим станом спадкодавця ОСОБА_4, ввела її в оману щодо характеру та юридично значущих ознак документа, який остання посвідчила на її користь 26 вересня 2005 року, а також користуючись періодичними втратами пам'яті у ОСОБА_4, незаконно усунула її від володіння другим примірником заповіту, перешкодивши таким чином спадкодавцю в подальшому скласти інший заповіт, внести зміни або скасувати існуючий. Як наслідок таких дій, в спадкоємця ОСОБА_3 одноособово виникли всі права на спадкування після померлої ОСОБА_4 Враховуючи вищенаведені доводи, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги, покликаючись на підстави та мотиви викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_11 в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, викладених в письмовій заяві від 28.03.2017 року. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій просить провести розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні встановлено, що 26 вересня 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт, серії ВСМ № 175347, посвідчений нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.С., яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося заповіла відповідачці по справі - ОСОБА_12.

Згідно свідоцтва про смерть, НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 71 рік померла ОСОБА_4, яка являлася матір'ю позивачки та бабцею відповідачки ОСОБА_3 Причиною смерті, згідно довідки про причини смерті № 45 від 06 березня 2013 року, був загальний атеросклероз.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. У передбачений законодавством шестимісячний термін, позивачка та відповідачка звернулись до Третьої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4

Крім ОСОБА_3, спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, на підставі ч.1 ст. 1241 ЦК України, є дочка спадкодавця - позивачка по справі - ОСОБА_1, яка претендує на оформлення своєї обов'язкової частки у майні померлої матері.

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_1 покликається на той факт, що на момент складання заповіту ( 26.09.2005 р. ) її мати ОСОБА_4 страдала психічним станом здоров'я, періодичними втратами в пам'яті, а тому не розуміла значення своїх дій.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, 08.04.2015 року Шевченківським районним судом м. Львова постановлено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Згаданим рішенням суду зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 в доступі до користування квартирою АДРЕСА_1, передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири та правовстановлюючі документи на вказане житло, вселити ОСОБА_3 у вказану квартиру. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, посвідченого 26.09.05 р. від імені ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова залишено без змін ухвалою суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2016 р.

Вказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.04.2015 року встановлено, що з долученої до матеріалів справи медичної документації ОСОБА_4 вбачається, що в період з 2001 по 2006 рр. спадкодавець взагалі не зверталась з приводу поганого самопочуття за отриманням медичної допомоги. Натомість, з показань допитаної в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_14 вбачається, що вона була однією з трьох осіб, що засвідчили волю ОСОБА_4 у присутності нотаріуса при посвідченні заповіту. Вона тривалий час була знайома з спадкодавцем, яка фактично до смерті проживала сама, не потребувала жодної сторонньої допомоги, вела активний громадський спосіб життя, працювала в Львівській обласній організації УТОС та надавала допомогу незрячим. ОСОБА_4 зверталась у різні установи з приводу отримання субсидій, довідок, пенсії , сама розпоряджалась своїми коштами та вела господарство. Перенесена нею у 1959 році операція з приводу менінгіоми головного мозку вплинула лише на її зір. Зокрема внаслідок вказаного оперативного втручання ОСОБА_4 стала інвалідом по зору(незрячою). Вони часто спілкувались і тому свідкові було відомо, що в зв»язку з поганими стосунками , що були у ОСОБА_4 з дочкою із-за вживання останньою спиртних напоїв, діти ОСОБА_1 проживали з бабцею. Донька ніколи не допомагала своїй матері і лише два тижні до смерті ОСОБА_4 дочка забрала її до себе в квартиру. Проте до моменту смерті ОСОБА_4 розуміла значення своїх дій, була освіченою людиною.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, яв встановлено судом, 21.11.2016 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.04.2015 р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним за ново виявленими обставинами - відмовлено. Ухвала набрала законної сили.

Відповідно до ч.3 ст.1224 ЦК України, не мають право на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені),а також інші особи,які ухилялись від виконання обов»язку щодо утримання спадкодавця,якщо ця обставина встановлена судом.

Як зазначено у ч.5 ст.1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом,якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік,тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такого позову повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України 30.05.2008 N 7 « Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Статтею 202 СК України передбачено,що повнолітні син,дочка зобов»язані утримувати батьків,які е непрацездатними і потребують матеріальної допомоги,а також зобов»язпні брати участь у додаткових витратах на батьків,викликаних тяжкою хворобою,інвалідністю або немічністю(ст.203 СК України).

Відповідно до частини 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Однак,позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а факти, які наводяться в позовній заяві не знайшли свого підтвердження

Крім того, представником позивача не доведено, а в судовому засіданні не встановлено, що внаслідок хвороби, ОСОБА_4 перебувала у безпорадному стані, не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, а ОСОБА_3 ухилялася від обов'язку щодо утримання ОСОБА_4, а також від надання їй допомоги.

Враховуючи наведене, а також те, що не встановлено наявності всіх підстав з якими ч.3, 5 ст.1224 ЦК України пов'язує усунення відповідачки від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, суд приходить до висновку, що у позовних вимогах про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 1223, 1224 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд, -

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1, від імені якої дії ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог - Третьої Львівської державної нотаріальної контори про усунення від права на спадкування за заповітом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м.Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О. І. Ковальчук