Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 683/1540/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.08.2017 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області в складі : головуючої - судді Боголюбової Л.М., за участі секретаря Кондратюк О.А.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Красилові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_2 про визнання сімейних прав, -

встановив:

в обгрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 25 липня 1970 року. Не зважаючи на вимоги Сімейного кодексу України рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 30.08.2007 року №387 п.2 «Про впорядкування адресного господарства» та від 11.10.2007 року №476 п.3 «Про оформлення права власності» розпочато невизнання та дискримінацію її сімейних прав. Процес не визнання її сімейних прав виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради підтвердив тим, що без її згоди допустив розпорядження спільною сумісною власністю, що потребувала нотаріально посвідченої письмової згоди на поділ житлової нерухомості, а під приводом присвоєння частинам індивідуального житлового будинку окремих адрес, фактично відбулося відчуження спільної власності подружжя в особисту власність чоловіка, ОСОБА_2 без взаємної згоди подружжя. Вона позбавлена сімейного права та спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Так, Старокостянтинівським БТІ ОР підтверджено, що внаслідок прийнятих рішень виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради №387 п.2 «Про впорядкування адресного господарства» від 30.08.2007 року та №476 п.3 «Про оформлення права власності» від 11 жовтня 2007 року було незаконно не визнано її сімейне право спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та не визнано її сімейні права дружини розпоряджатися майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою.

При посвідченні договору дарування про відчуження спільного майна подружжя від 23.10.2008 року приватний нотаріус Вакарєва О.В. не визнала її сімейних прав на земельну ділянку та домоволодіння по АДРЕСА_1.

З вище наведених підстав просить визнати, що дискримінації не може піддаватися право не застосувати позовну давність до позовних вимог, що випливають із її сімейних відносин.

В судове засідання представник позивачки подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити в повному об»ємі.

Представник Старокостянтинівської міської ради, ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день і час судового розгляду повідомлені належним чином,що дає підстави для розгляду справи у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд находить позов не підлягаючим задоволенню.

Відповідно до ст.9 Конституції України Конвенція про зaхист прaв людини і основоположних свобод є чaстиною нaціонaльного законодaвства України.

Дотримaння положень Конвенції її державaми-учасницями забезпечено таким контролюючим механізмом, як Європейський суд з прaв людини (далі - ЄСПЛ).

Як приклад, можна навести рішення ВАСУ від 11.04.2016 у справі № К/800/6092/16, у якому суд, розкриваючи принцип верховенства права, посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Brumarescu v. Romania» від 28.11.1999. Відповідно до цього рішення, «Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті Преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів». «Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року).

Ще одним прикладом застосування ВАСУ практики ЄСПЛ є рішення від 26.03.2016 № К/800/24958/14, у якому ВАСУ, обґрунтовуючи свою позицію щодо дослідження судом обставин справи та оцінки доказів, посилається на пункт 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007. Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти Франції» від 21.03.2000р.; «Донадзе проти Грузії» від 07.03.2006).

Відповідно до вимог ст.3 Кодексу про шлюб та сім»ю України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, усі громадяни мають рівні права у сімейних відносинах.

За час проживання у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали земельну ділянку та збудували домоволодіння по АДРЕСА_1.

Ч.3 ст.368 ЦК і ч.1 ст.60 СК передбачено, що спільною сумісною власністю є майно, придбане подружжям під час шлюбу, якщо інше не передбачено законом або шлюбним договором. Право спільної сумісної власності виникає також на майно осіб, що ведуть фермерське господарство, якщо інше не передбачено письмовою угодою між ними.

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 30.08.2007 року №387 п.2 « Про впорядкування адресного господарства» збудований будинок розділено фактично на дві частини та присвоєно адресу АДРЕСА_1 та кв. 2 згідно поданої заяви забудовника ОСОБА_2, а також рішенням № 476 п.3 від 11.10.2007 року на ОСОБА_2 оформлено право власності на квартиру №1 з господарськими будівлями з виготовленням необхідної документації, що не свідчить про позбавлення позивачки права власності на вказану частину будинку, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Іншу частину будинку ОСОБА_2 подарував згідно посвідченого нотаріусом договору дарування сину ОСОБА_4 разом із забороною зміни цільового призначення прилеглої земельної ділянки.

В подальшому ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4 із позовом про визнання недійсним укладеного договору дарування вчиненому під впливом обману, однак в позові йому було відмовлено.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Старокостянтинівської міської ради,виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради , третя особи без самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача ОСОБА_2 ,третя особа на стороні співвідповідача ОСОБА_5 про встановлення відсутності компетенції ( повноважень) суб»єкта владних повноважень, визнання недійсним та скасування рішень виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради. Вказаний позов залишено буз розгляду в зв»язку з пропуском строку звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Старокостянтинівської міської ради про визнання протиправним рішення суб»єкта владних повноважень та його скасування,третя особа ОСОБА_4, були задоволені, рішення 28 сесії Старокостянтинівської міської ради від 28 липня 2008 року №33 про розподіл приватної земельної ділянки по АДРЕСА_1 на дві земельні ділянки було скасовано.

Проте в позові ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Старокостянтинівського районного нотаріального округу Вакарєвої О.В. про захист особистого немайнового права , третя особа ОСОБА_2, було відмовлено.

Таким чином по всім вимогам щодо порушення на думку позивачки її сімейних прав приймались рішення суду, давалась правова оцінка відносинам, які виникли між позивачкою, її чоловіком та сином.

В заявлених позовних вимогах позивачка просить визнати, що дискримінації не може піддаватися право не застосовувати позовну давність до позовних вимог, що випливають із сімейних відносин, що протирічить нормам цивільного та цивільного процесуального законодавства.

Керуючись ст. ст.10, 60, 212, 215 ЦПК України, ст.368ЦК України, ст.ст.60,62 СК України, суд,-

в и р і ш и в:

в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_2 про визнання сімейних прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: Л. М. БОГОЛЮБОВА