Справа № 158/490/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/1225/17 Категорія: 19 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Стрільчука В.А.,

з участю: секретаря Лимаря Р.С.,

представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору визначення часток на квартиру, що є у спільній сумісній власності та дарування частки квартири та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору визначення часток на квартиру, що є у спільній сумісній власності та дарування частки квартири, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду від 28 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ківерцівського районного суду від 28.07.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке було видано 04.01.2003 року Ківерцівською міською радою Волинської області на підставі розпорядження Ківерцівської міської ради № 137 від 04.01.2003 року, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належала квартира, яка знаходиться по вул. Пархоменка, 29/3 в м. Ківерці Волинської області (а.с.5).

Цивільним кодексом (далі ЦК) України, зокрема ст. 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено судом, відповідно до договору про визначення часток на квартиру, що є у спільній сумісній власності, та дарування частки квартири від 25.02.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 226, сторони договору домовилися, що їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться по вул. Пархоменка, 29/3 в м. Ківерці Волинської області, і належить ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_1 є рівними, тобто по 1/6 частці у кожного. Сторони договору погодили, що право спільної сумісної власності на квартиру припиняється, а замість цього сторони набувають право спільної часткової власності на вказану квартиру. Згідно умов даного договору ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11 в особі представника ОСОБА_7 подарували 4/6 частки квартири ОСОБА_4 Внаслідок цього, частки співвласників у праві спільної часткової власності на квартиру становлять: частка ОСОБА_4 4/6; частка ОСОБА_5 1/6; частка ОСОБА_4О - 1/6.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 свої вимоги про визнання недійсним вказаного договору в частині визначення їй 1/6 частки квартири, що знаходиться вул. Пархоменка (теперішня вул. Озерна), 29/3 в м. Ківерці Волинської області від її імені обдарованому ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що спірний договір укладено внаслідок помилки її матері ОСОБА_8, яка діяла від її імені як законний представник, оскільки на момент договору вона була неповнолітньою, вищевказаний договір посвідчений нотаріусом без належного дозволу органу опіку та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради Волинської області і при укладенні договору не вірно була визначена її частка у праві спільної сумісної власності.

Статтею 224 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Місцевим судом встановлено, що Ківерцівська районна державна адміністрація Волинської області як орган опіки та піклування, своїм розпорядженням № 42 від 16.02.2009 року «Про надання дозволу на укладення договору відчуження частин квартири з адресою АДРЕСА_1» громадянам ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8 надано дозвіл на укладення договору відчуження належних кожному 1/6 частин квартири № 3 за адресою: м. Ківерці, вул. Пархоменка, 29, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Залишено право спільної сумісної власності по 1/6 частин цієї квартири за малолітніми дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_1, які в ній проживають (а.с.112). Визнано таким, що втратило чинність розпорядження голови районної державної адміністрації від 29.12.2008 року №551 «Про надання дозволу громадянину ОСОБА_6 на укладення договору дарування належної йому квартири його сину громадянину ОСОБА_4».

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна та зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на встановлені у справі обставини, висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору про визначення часток на квартиру, що є у спільній сумісній власності, та дарування частки квартири від 25.02.2009 року є правильним, оскільки позивачкою не доведено ті обставині, що при нотаріальному посвідченні даного правочину не були дотримані вимоги закону і що вказаний правочин був укладений без згоди органу опіки та піклування, як і не надано доказів того, що правочин був вчинений матірю позивачки під впливом помилки.

Обставину щодо надання дозволу на вчинення оспорюваного правочину органом опіки та піклування підтвердив під час розгляду справи в суді першої інстанції представник Служби у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, який заперечував проти задоволення позову та вказував на те, що вказаним правочином права позивачів по даній справі, зокрема ОСОБА_1, жодним чином не порушені.

Крім того, визначення часток між шістьма учасниками спільної сумісної власності на згадану квартиру, серед яких на той час були двоє неповнолітніх дітей, та одночасне дарування іншими чотирма дорослими співвласниками квартири своїх часток відповідачу не потребувало згоди органу опіки та піклування, оскільки в розглядуваному випадку не йшлося про відчуження часток дітей в цьому нерухомому майні, які залишились у їх власності.

На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову в даній справі відповідає вимогам закону.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Покликання позивачки у своїх доводах апеляційної скарги на незаконність оскаржуваного судового рішення, які обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин суперечив її вільній волі, оскільки укладався від її імені матірю ОСОБА_8 та визначення часток у квартирі по 1/6 кожному було протиправним, оскільки вони до відчуження за договором дарування в користь відповідача ОСОБА_4 не підлягали, колегією суддів до уваги не приймаються.

Відповідно до наведених вище правових норм, співвласникам у спільній сумісній власності яких знаходиться нерухоме майно, в даному випадку квартира, законом надано право на його поділ. При цьому, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі право спільної сумісної власності на нього припиняється та виникає право спільної часткової власності з визначенням кожному його частки у цьому майні. Оскільки між сторонами договору не було домовленості щодо нерівності часток, тому кожному із них належало по 1/6 частці у праві спільної часткової власності на квартиру, якою кожен вправі був розпорядитися на власний розсуд. Таким чином, внаслідок укладення оспорюваного правочину, за яким четверо співвласників відчужило належні їм кожному окремо частки у квартирі відповідачу батьку позивачки, було враховано інтереси позивачки як неповнолітньої, яка має право проживання та користування житлом, тому її майнове право на належну 1/6 частку квартири внаслідок укладення оспорюваного правочину порушено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду від 28 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: