АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/9832/2017 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про стягнення інфляційних та трьох процентів річних,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_2, третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про стягнення інфляційних та трьох процентів річних задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 119 713,59 грн., три проценти річних в розмірі 11 609,38 грн. та судовий збір в розмірі 1313,23 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що борг ОСОБА_2 в сумі 113 625,00 грн. є компенсацією частки позивачки у спільному майні подружжя, яка була присуджена їй за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2012 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року ст. 625 ЦК України не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представники ОСОБА_2, Шевченківського районного відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві просять відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з 05 серпня 2000 року по 25 червня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 березня 2013 року визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Вольво» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію, що становить 1/2 частину вартості автомобіля «Вольво» в розмірі 113 625,00 грн. (а. с. 10-13).

На виконання вказаного рішення 03 червня 2013 року судом було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві (а. с. 14).

На виконання рішення суду ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_2: 03 березня 2017 року - 1 200,00 грн., 21 лютого 2017 року - 4 900,00 грн., 19 грудня 2016 року - 10 000,00 грн., 09 лютого 2017 року - 5 000,00 грн., 01 грудня 2016 року - 5 000,00 грн., 17 березня 2017 року - 2 000,00 грн., 13 травня 2017 року - 2 000,00 грн. При надходженні з вказаних сум було вирахувано 10% виконавчого збору.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 в повному обсязі не сплатив компенсацію за частку у спільному майні, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційну складову залишку боргу станом на 01 червня 2017 року в розмірі 133 948,57 грн., з яких: три проценти річних - 14 234,98 грн., інфляційні втрати - 119 713,59 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 119 713,59 грн., три проценти річних в розмірі 11 609,38 грн.

Колегія суддів не убачає підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Зобов'язання з приводу сплати відповідачем ОСОБА_2 компенсації вартості Ѕ частки автомобіля внаслідок припинення права ОСОБА_2 на частку виникло з моменту переходу до нього такого права на підставі рішення суду і є грошовим.

Відповідач в повному обсязі не виконав грошового зобов'язання по сплаті ОСОБА_2 вартості її частки у автомобілі, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 трьох процентів річних та інфляційної складової.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що спірні відносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а також на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року. Вказана правова позиція Верховного Суду України прийнята за результатами розгляду спору, що виник з інших правовідносин. Предметом розгляду Верховного Суду України у вказаній справі були вимоги про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України сум, внаслідок затримки сплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Норми Закону України «Про виконавче провадження» не містять положень щодо стягнення компенсаційних виплат на користь стягувача. Вказаний Закон передбачає можливість накладення на боржника санкцій за невиконання рішення суду у виді штрафу в доход держави. Відтак, наявність виконавчого провадження з приводу стягнення компенсації позивачці вартості її частки у спільному майні не позбавляє ОСОБА_2 права на вимогу передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат залишку боргу та трьох відсотків річних.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним в матеріалах справи доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді