Справа № 369/6194/16-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2489/17 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 32 06.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Волохова Л.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Генеральна прокуратура України, Головне управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду

ВСТАНОВИЛА:

у липні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Свої вимоги позивач ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 24 серпня 2011 року відносно нього, ОСОБА_2, заступником Генерального прокурора України було порушено кримінальну справу за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 1 ст.14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 та ч. 1 ст. 263 КК України.

26 серпня 2011 року постановою Солом'янського районного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2011 року, ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2011 року, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_2 до чотирьох місяців.

Згідно вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року ОСОБА_2 було засуджено за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України.

24 лютого 2014 року згідно постанови апеляційного суду м. Києва запобіжний захід щодо ОСОБА_2 було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Згідно ухвали апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року щодо ОСОБА_2 в частині його засудження за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України скасовано, справа закрита за недоведеністю участі ОСОБА_2 у вчиненні злочину.

З 22 серпня 2011 року з моменту виявлення ознак злочину та до моменту його затримання до 26 серпня 2011 року ОСОБА_2 не намагався переховуватися від органів досудового розслідування, добровільно на першу вимогу слідчого з'являвся впродовж 22-26 липня 2011 року на допити до Управління Служби безпеки України в Київській області, навіть після порушення проти нього кримінальної справи надавав пояснення та показання по справі, активно сприяв встановленню істини, брав участь у слідчих діях (обшуки, огляд місця події), що свідчить про відсутність обґрунтованих підстав вважати, що підзахисний мав намір ухилитися від суду та перешкоджати встановленню істини у справі.

На період утримання під вартою в Київському СІЗО, на утриманні у ОСОБА_2 знаходились його дружина, яка не працювала у зв'язку з доглядом за дитиною, його малолітнього сина.

ОСОБА_2 позитивно характеризувався за місцем роботи. Крім того, народні депутати України та депутати Васильківської міської ради Київської області зверталися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявами про особисту поруку за ОСОБА_2, що також свідчило про гарну репутацію останнього. Раніше він судимий не був, запобіжні заходи до нього не застосовувались.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року кримінальна справа за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України, закрита за недоведеністю участі ОСОБА_2 у вчиненні злочину, в іншій частині вирок суду скасовано і справу в цій частині направлено прокурору Київської області для організації додаткових розслідувань. З моменту прийняття вищезазначеної ухвали та до моменту подання позовної заяви ОСОБА_2 не пред'являлисть жодні підозри чи обвинувачення у вчиненні злочинів.

У зв'язку із тривалим кримінальним провадженням, застосуванням до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній вважав, що йому було завдано матеріальної та моральної шкоди, яка виразилась у вимушених змінах у життєвих і виробничих стосунках, психологічному стресі, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

На думку позивача, своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава України в особі органів дізнання і досудового слідства, прокуратури, суду завдали ОСОБА_2 майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного тримання, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, у зв'язку з утримуванням в камері для тимчасово затриманих, постійних образах і погрозах з боку конвоїрів.

До моменту взяття під варту ОСОБА_4 працював директором Комунального підприємства «Васильківський комбінат комунальних послуг» (м. Васильків), отримував дохід у вигляді заробітної плати. За останні два календарні місяці роботи, до порушення кримінальної справи та взяття під варту (червень та липень 2011 року), ОСОБА_4 отримав заробітну плату у розмірі 17 049,60 (сімнадцять тисяч сорок дев'ять) гривень 60 коп., що підтверджується довідкою форми ОК-2 з Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, виданої Васильківським об'єднаним управлінням пенсійного фонду України Київської області № 2437/05 від 16.05.2016 року.

Позивач ОСОБА_2 перебував у Київському СІЗО у період з 26 серпня 2011 у по 24 лютого 2014 року, що складає 29 місяців та 24 дні та дорівнює 933 дня.

До порушення кримінальної справи та взяття під варту середньоденна заробітна та ОСОБА_4 складала 279,50 грн.

Таким чином, позивач зазначає, що за період з 26 серпня 2011 року по 24 лютого 2014 року він втратив грошовий дохід в розмірі 260 773,50 грн.

Крім того, позивач посилається на те, що до порушення відносно нього кримінальної справи він був забезпеченою людиною, мав авторитет у сім'ї, за місцем роботи та в суспільстві в цілому, оскільки займався суспільно політичною та громадською діяльністю, був депутатом Васильківської міської ради Київської області, секретарем Комісії з питань культури, молоді, спорту, охорони здоров»я, материнства, дитинства, балотувався на виборах до Верховної Ради України по загальнодержавному виборчому округу як кандидат у народні депутати України по виборчих списках ВО «Свобода». Вказане свідчить про активне політичне життя ОСОБА_2, про значущість соціальних зв'язків в місці його постійного проживання.

За час перебування у Київському СІЗО позивач був позбавлений можливості спілкуватися зі своєю сім'єю, можливості виконувати свої батьківські обов'язки щодо виховання та розвитку малолітньої дитини. Крім того, за час перебування позивача у Київському слідчому ізоляторі його стан здоров'я погіршився. Відповідно до листа Київського слідчого ізолятору № 5619 від 25 березня 2013 року у ОСОБА_2 було виявлено ДЖВШ (дискінезію жовчевивідних шляхів) та алергічний риніт. Через незадовільний стан приміщень, в яких утримувався ОСОБА_4, він хворів застудними та вірусними хворобами, в нього виникли проблеми з зубами.

Саме з цих міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної (немайнової) шкоди в сумі 500,00 гривень за кожен день перебування у Київському СІЗО, що разом складає 466 500 грн.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_2 з посиланням на вимоги ст. ст. 33, 56 Конституції України, ст. ст. 110, с. 5 Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини», ст. ст. 16, 23, 1166, 1167, 1176, 1190 ЦК України, ст. ст. 1-4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 260 773,50 грн. в рахунок відшкодування майнової (матеріальної) шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 466 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури.

Ухвалою суду від 27 липня 2016 року до участі в справі в якості співвідповідачів було залучено Генеральну прокуратуру України і Управління Служби безпеки України у Київській області.

Ухвалою суду від 19 вересня 2016 року замінено первісного відповідача Управління Служби безпеки України у Київській області належним відповідачем Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області.

В судовому засіданні 25 листопада 2016 року судом було постановлено ухвалу, що занесена до журналу судового засідання, про виключення з числа відповідачів у справі Генеральну прокуратуру України і Головне управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, та ухвалено залучити Генеральну прокуратуру України і Головне управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області третіми особами у даній цивільній справі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, неправомірно виходив з того, що для позивача ОСОБА_2, який був незаконно засуджений судом, не настала повна реабілітація. Судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи, не враховано, що кримінальне переслідування щодо ОСОБА_2 на даний час не здійснюється, не надано оцінки питанню здійснення слідчих дій органами, що здійснюють досудове слідство, та як наслідок, невірно застосовано положення п.2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято, тому вимоги позивача про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, є передчасними.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що слідчим відділом Управління СБ України в Київській області 23.08.2011 року порушено кримінальну справу №193 за фактом готування до терористичного акту, публічних закликів до його вчинення, незаконного поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, тобто за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК.

Заступником генерального прокурора України 24.08.2011 року в рамках вказаної кримінальної справи порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК. Зазначені справи об'єднано та визначено підслідність за слідчим відділом Управління СБ України в Київській області.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2011 року визнано законним затримання ОСОБА_2, якій підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України та обрано йому запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2011 року постанову судді Солом'янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2011 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2011 року залишено без змін постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року про продовження строку тримання під вартою до чотирьох місяців ОСОБА_2

В подальшому, вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 та ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 109 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України у виді позбавлення волі на 6 років; за ч. 1 ст. 258-2 КК України у виді позбавлення волі на 2 роки; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на 1 рік; за ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 109 КК України у виді позбавлення волі на 2 роки 6 місяців. За сукупністю злочинів в силу ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на 6 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 обчислювати з дня його затримання 25 серпня 2011 року. Запобіжний захід ОСОБА_2 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою в Київському СІЗО.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2014 року запобіжні заходи щодо ОСОБА_2 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнивши його з під варти негайно.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року щодо ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 в частині засудження їх за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України скасовано і справу в цій частині закрито за недоведеністю їх участі у вчиненні злочину. В іншій частині вирок суду скасовано і справу в цій частині направлено прокурору Київської області для організації додаткового розслідування.

Встановлено також, що у подальшому, слідчим відділом ГУ СБУ в м. Києві та Київській області за вказаними фактами зареєстровано кримінальне провадження № 0000059 від 30.03.2015 року за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 109 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З пояснень, наданих представником Генеральної прокуратури України у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції вбачається, що проведення подальшого досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні за фактом придбання ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 боєприпасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу за ч. 1 ст. 263 КК України доручено СВ Васильківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

На цей час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

-закриття справи про адміністративне правопорушення.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 як на підставу вимог про відшкодування шкоди, посилався на незаконне засудження, незаконне взяття та тримання під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що остаточне рішення у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 після направлення судом справи на додаткове розслідування по ч. 1 ст. 263 не прийнято, а тому є передчасними посилання позивача на незаконність засудження та тримання його під вартою.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 також посилається на повну реабілітацію його, як політичного в'язня відповідно до Закону України.

Колегія суддів вважає такі посилання, як на підставу для скасування рішення суду, необґрунтованими, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно прикінцевих положень Законом України № 792-VII від 27.02.2014 року «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів», до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, застосовано повну індивідуальну амністію.

Відповідно до ч.1ст.286 КК України законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія - це повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що закриття кримінальної справи внаслідок застосування закону про амністію не є реабілітуючою обставиною та не встановлює відсутність вини в діях особи, що скоїла злочин.

За таких обставин, твердження ОСОБА_2 про його повну реабілітацію на підставі вказаного Закону є необґрунтованими.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: