Номер провадження: 22-ц/785/4791/17
Номер справи місцевого суду: 495/4202/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2017 року,

встановила:

У червні 2015 р. публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі Банк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку: 1) заборгованість за кредитним договором № 0 від 31.08.2007 року по кредиту та процентам у розмірі - 80 805,98 доларів США, по пені у розмірі - 40 749,73 грн.; 2) судові витрати в розмірі - 3 654 грн..

Позовні вимоги Банк обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_4 31.08.2007 року був укладений договір з надання споживчого кредиту № 0, за яким Банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі - 100 000 доларів США, з процентною ставкою у розмірі - 11,30% річних, з терміном повернення - не пізніше 31 серпня 2032 року.

В забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_4 по вказаному кредитному договору, в той же день - 31.08.2007 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, за яким остання зобовязалась перед Банком відповідати за виконання ОСОБА_4 взятих на себе обовязків за кредитним договором №0.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 не здійснював своєчасні платежі у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та відсоткам протягом тривалого часу, чим суттєво порушив взяті на себе договірні зобовязання. 02 квітня 2015 року Банк направив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу про необхідність усунути порушення договору, що відповідачами не було здійснено.

30 листопада 2015 року, не визнавши первісний позов Банку, ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним з часу укладення договір поруки № 137818 від 31.08.2007 р..

Зустрічні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що Банк при укладенні договору поруки не ознайомив її зі всіма умовами кредитного договору між Банком та ОСОБА_4, а ознайомив лише з сумою кредиту та строком його повернення. Не було надано для ознайомлення кредитний договір, укладений між Банком і ОСОБА_4, та додаток до нього, не повідомлено про майно яким ОСОБА_4 забезпечив повернення кредиту.

При укладені договору поруки Банк вніс до тексту умови, які взагалі не стосуються ОСОБА_5. Зокрема, внесені дані про юридичну особу, що немає жодного відношення до ОСОБА_5. Обставинами, які свідчать про недійсність договору поруки ОСОБА_5, є також відсутність однакового номеру на кредитному договорі та договорі поруки, відсутність підпису уповноваженої особи Банку та печатки на договорі споживчого кредиту.

Банк не мав права укладати з нею договір поруки, оскільки на час його укладення вона мала на утриманні четверо неповнолітніх дітей.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.03.2017 р. позов Банку задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою - АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, та ОСОБА_5, яка проживає за адресою - АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», юридична адреса - 61050, м. Харків, проспект Московський, 60, МФО - 351005, код ЕДРПОУ - 09807750, заборгованість за кредитним договором та процентами на загальну суму - 80 805, 98 доларів США, та пеню у розмірі 40 749, 73 грн..

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою - АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, та ОСОБА_5, яка проживає за адресою - АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», юридична адреса - 61050, м. Харків, проспект Московський, 60, МФО - 351005, код - ЕДРПОУ 09807750, судові витрати у розмірі - 3 654, 00 грн..

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до публічного пкціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним відмовлено.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову Банку та задоволення її зустрічного позову. Посилається на те, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 у судовому засіданні вважав необхідним апеляційну скаргу задовольнити. Посилався на те, що апеляційна скарга є обґрунтованою.

Банк письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав. У судове засідання представника не направив. Про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Причини неявки представника не повідомив. Заяв та клопотань не надав.

Згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову Банку та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання поруки припиненою. Існує заборгованість позичальника перед Банком, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя (а. с. 202 208).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 203, 215, 216, 509, 525, 526, 553, 554, 1054 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до укладеного 31 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_4 договору про надання споживчого кредиту № 0 (а. с. 24 37) останній отримав від Банку кредит в сумі - 100 000 доларів США, що еквівалентно - 505 000 грн. за курсом НБУ на день укладення кредитного договору. ОСОБА_4 зобовязався повернути кредит у повному обсязі в термін та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку 1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше - 31 серпня 2032 року (п. 1.2.2). Процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі - 11,30% (п. 1.3.1).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 31 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 137818 (а. с. 38 39), за яким ОСОБА_5, як поручитель, зобовязалась перед Банком (кредитором) солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_4 всіх взятих на себе обовязків перед Банком, що виникли з Договору № 0 (п. п. 1 .2 1.4).

Позичальник свої обовязки з повернення кредиту, сплати процентів не виконав. Станом на 26.05.2015 р. виникла заборгованість у розмірі - 80 805,98 доларів США, яка складається з: - заборгованість за кредитом 72 990,57 доларів США, що еквівалентно 1 542 558,9 8 грн.; - заборгованість по процентам 7 815,41 доларів США, що еквівалентно 165 168,33 грн.. крім того, заборгованість по пені становить - 40 749,73 грн. (а. с. 52 62).

02.04.2015 р. Банк направив відповідачам вимоги про погашення боргу, які були отримані останніми 08.04.2015 р. (а. с. 40 51). Відповідачі борг не погасили.

Порука не є припиненою, оскільки вимогу про дострокове повернення боргу за кредитним договором сторони отримали 08.04.2015 р., з позовом до суду Банк звернувся 24.06.2015 р..

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору, забезпечення виконання зобовязання.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно із ч. 1 ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обовязку в натурі.

Оскільки беззаперечно встановлено, що наданий кредит позичальник не повернув, порука не є припиненою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.

Згідно із ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічних вимог про визнання недійсним договору поруки. Судом правильно встановлено, що на час укладення договору поруки були додержані вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України. Поручителю ОСОБА_5 добре були відомі умови кредитного договору та договору поруки щодо її солідарної відповідальності у повному обсязі у разі невиконання зобовязань за кредитним договором.

Доводи апелянта про те, що при укладенні договору поруки вона не була ознайомлена зі всіма умовами кредитного договору, Банк не повідомив її про майно, яким ОСОБА_4 забезпечив повернення кредиту, відсутність однакового номеру на кредитному договорі та договорі поруки,

Банк не мав права укладати з нею договір поруки, оскільки вона мала на утриманні четверо неповнолітніх дітей,не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вони суперечать встановленим по справі обставинам, не засновані на вищевказаних нормах матеріального права. Доводи апелянта щодо відсутності підпису уповноваженої особи Банку та печатки на договорі споживчого кредиту, доданому до позовної заяви, спростовуються оглянутим у судовому засіданні оригіналом підписаного сторонами кредитного договору та скріпленого печаткою Банку (а. с. 30).

Разом з тим, не можна погодитися з висновком суду першої інстанції щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь Банку судового збору.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення судових витрат законодавством не передбачено.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції. Підставою для зміни рішення суду першої інстанції є порушення норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду в частині солідарного стягнення з відповідачів судового збору зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Необхідно викласти абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер картки фізичної особи платника податків НОМЕР_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер картки фізичної особи платника податків НОМЕР_2, на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у сумі 3 654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн. 00 коп., тобто з кожного по 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.».

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2017 року змінити.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер картки фізичної особи платника податків НОМЕР_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер картки фізичної особи платника податків НОМЕР_2, на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у сумі 3 654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн. 00 коп., тобто з кожного по 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3