Провадження № 2/638/4520/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Аркатова К.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання умов договору несправедливими, -

ВСТАНОВИВ:

До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява, в якій позивач просить визнати несправедливими умови кредитного договору від 20.03.2008 року № 833/33-27/33/8-132 та визнати недійсними умови кредитного договору від 13.03.2008 року № 833/33-27/33/8-132, укладених між сторонами у справі.

Посилаючись на законодавство про захист прав споживача, позов не оплачений судовим збором.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, вважаю, що вищевказаний позов необхідно залишити без руху за таких підстав.

Відповідно до ст.119 ч.5 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» встановлений вичерпний перелік осіб, що мають звільнені від сплати судового збору, і споживачі до цієї категорії чинною редакцією закону не віднесені.

Між тим, ст.22 ч.3 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає можливість звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Цим Законом встановлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст.1 ч.1 п.22 Закону № 1023-ХІІ споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Ураховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження за позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг.

Як вбачається з позовної заяви, предметом позову є правочин, частково недійсним який просить визнати позивач.

Згідно із ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

А відтак, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст.119 ЦПК України, зобов'язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено (ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів»), тим самим навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

У зв'язку цим, застосування Закону № 1023-XII до правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення кредитного договору між сторонами виникають інші правовідносини.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров'я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У вказаному Законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форма його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. А у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Як вбачається з позовної заяви, предметом позову є правочин, укладений між відповідачами, в частині який просить визнати позивач.

Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами за позовом, не є захистом прав споживачів фінансових послуг, а відтак вищевказаний позов підлягає оплаті судовим збором у встановленому законом розмірі.

Згідно зі ст.4 ч.2 п.1 п.п.1 Закону України «Про судовий збір» ставка для позовів немайнового характеру (яким є позов ОСОБА_1У.) встановлена для фізичних осіб в розмірі 0,4 мінімального прожиткового мінімум, що дорівнюється 640,0 грн.

Тому зазначений вище позов повинен бути оплаченим судовим збором в розмірі 640,0 грн.

Таким чином, для розгляду вищевказаного позову позивачу необхідно сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі 640,0 грн. до державного бюджету, подавши до суду оригінал квитанції про сплату судового збору.

На підставі ст.121 ч.1 ЦПК України вищевказана позовна заява підлягає залишенню без руху з наданням позивачеві строку для усунення вищевказаних недоліків з роз'ясненням того, що в разі їх не усунення у встановлений судом термін, позов буде визнаний не поданим та повернутий позивачеві.

На підставівикладеного та керуючись ст.121 ч.1 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання умов договору несправедливими, надавши позивачеві строк для усунення недоліків в 5 (п'ять) днів з дня отримання копії ухвали, в інакшому випадку позов вважати не поданим та повернути позивачеві.

Ухвала в частині сплати судових витрат може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня отримання ухвали.

Суддя