Ухвала іменем україни
13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Німецьке дитяче харчування» про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, на обґрунтування якого посилалася на те, що вона з 01 листопада 2010 року до 28 жовтня 2014 року працювала у ТОВ «Німецьке дитяче харчування» та була звільнена за власним бажанням через систематичну невиплату заробітної плати. При прийнятті на роботу їй була встановлена заробітна плата у розмірі 12 тис. грн на місяць. Із 01 листопада 2010 року до серпня 2013 року заробітну плату відповідач їй не платив, на її звернення до керівництва з приводу виплати заробітної плати її запевнили, що заборгованість буде погашена за рахунок продажу автомобіля Volkswagen Polo, 2010 року випуску, який був переданий позивачу у службове користування.

У серпні 2013 року відповідач став частково виплачувати їй заборгованість із заробітної плати, із серпня 2013 року до вересня 2014 року їй було частково виплачена заробітна плата в сумі 52 592 грн 51 коп., в жовтні 2014 року - 12 118 грн 46 коп., всього: 64 710 грн 97 коп.

Позивач вважала, що за час її роботи на підприємстві їй повинні були виплатити заробітну плату в сумі 586 838 грн 71 коп., тому заборгованість складає 534 246 грн 74 коп. Крім того, у день звільнення розрахунку з нею проведено не було, а 30 жовтня 2014 року їй виплатили частину заборгованості в сумі 12 118 грн 46 коп.

За таких обставин ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в сумі 522 127 грн 74 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 20 687 грн 32 коп., вихідну допомогу в сумі 36 тис. грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9 391 грн 30 коп. та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Німецьке дитяче харчування» на користь ОСОБА_3 89 121 грн 61 коп., з яких: 78 730 грн 31 коп. - заборгованість із заробітної плати; 9 391 грн 30 коп. - середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні; 1 тис. грн - на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом установлено, що наказом від 01 листопада 2010 року № 10к ОСОБА_3 була прийнята на роботу на посаду менеджера (медичного представника).

Наказом від 28 жовтня 2014 року № 06/10к ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 28 жовтня 2014 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України.

При прийнятті на роботу ОСОБА_3 була встановлена заробітна плата у розмірі 1 тис. грн згідно із штатним розписом, затвердженим наказом № 03/10ШР про затвердження штатного розпису від 01 листопада 2010 року (а. с. 56-57 т. 1).

У подальшому заробітна плата була збільшена, що підтверджується штатними розписами, затвердженими наказом № 01/11ШР про затвердження штатного розпису від 01 березня 2011 року (а. с. 58-59 т. 1), наказом № 02/11ШР про затвердження штатного розпису від 01 червня 2011 року (а. с. 60-61 т. 1) та наказом № 05/13ШР про затвердження штатного розпису від 01 листопада 2013 року (а. с. 62-64 т. 1).

Суд першої інстанції, стягуючи із ТОВ «Німецьке дитяче харчування» на користь ОСОБА_3 78 730 грн 31 коп. заборгованості із заробітної плати, виходив із того, що згідно із відомостями АТ «ОТП Банк» щодо зарахування коштів на рахунок позивача за період 07 серпня 2013 року до 29 грудня 2014 року відповідач перерахував позивачу зарплату у розмірі 64 710 грн 97 коп. (а. с. 14-23 т. 1). Оскільки ці дані не оспорюються та визнаються позивачем, інших доказів перерахування позивачу зарплати, крім зазначеної вище суми, за період роботи позивача на підприємстві сторони суду не надали, а згідно із відомостями Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за період роботи позивача на підприємстві їй була нарахована заробітна плата у розмірі 143 441 грн 28 коп., з яких 20 741 грн 63 коп. утримано як податки та збори (а. с. 51 т. 4), суд першої інстанції дійшов висновку про наявність заборгованості із заробітної плати та підстав для її стягнення на користь позивача одночасно із середнім заробітком за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 9 391 грн 30 коп. та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої затримкою виплати належних позивачу при звільненні грошових сум.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за невикористані відпустки, в цій частині суд першої інстанції вважав позовні вимоги недоведеними, оскільки позивач не надала доказів того, що вона не використовувала належні їй відпустки та не отримувала за них грошову компенсацію.

Також суд першої інстанції відмовив у позові про стягнення вихідної допомоги, оскільки в даному випадку норми ч. 3 ст. 38, ст. 44 КЗпП України застосуванню не підлягають. Так, із наказу про звільнення не вбачається, що позивач звільнена саме внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, тобто на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, виходив із того, що за період з 01 листопада 2010 року до 28 жовтня 2014 року позивачу виплачувалась заробітна плата згідно з посадовим окладом.

При цьому апеляційним судом взято до уваги акт перевірки ДПІ у Дніпровському районі м. Києва від 17 липня 2013 року «Про результати перевірки планової виїзної перевірки ТОВ «Німецьке дитяче харчування» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 рік по 31.03.2012 року», за змістом якого заробітна плата працівникам нараховувалась та виплачувалась не нижче мінімально встановленого законодавством рівня, середня заробітна плата на підприємстві становила в 2011 році - 835 грн та 1 800 грн.

Як також встановлено апеляційним судом, отримання позивачем заробітної плати підтверджується копіями відомостей про виплату грошей (а. с. 189-209 т. 4).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та стягнення заробітної плати з урахуванням довідки від 06 березня 2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 з вересня 2013 року до лютого 2014 року нарахована заробітна плата по 12 тис. грн щомісяця, та не врахував, що в цій довідці вказано, що боргів із заробітної плати даному робітнику з боку підприємства немає (а. с. 8 т. 1).

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи. Апеляційним судом встановлені обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, в тому числі щодо розміру заробітної плати та повноти проведених розрахунків за весь період роботи, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами та правильно застосовані норми матеріального права, що їх регулюють.

Підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

О.В.Кадєтова

Г.І.Мостова