Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІрина Михайлівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргоюпублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 13 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Наобґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 09 лютого 2016 року головним державним виконавцем ВДВС Любешівського районного управління юстиції Корхот М.К. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 50115555 про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором та витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису нотаріуса, на загальну суму 24 752 грн 53 коп. Підставою для відкриття виконавчого провадження став виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 03 грудня 2015 року № 7093 про звернення стягнення на її грошові кошти у сумі 24 752 грн 53 коп.

Вважаючи виконавчий напис нотаріуса таким, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, без перевірки нотаріусом безспірності заборгованості за кредитним договором та перевірки факту завчасної поінформованості її як боржника банком про існування кредитної заборгованості і її розмір, позивач просила суд визнати вищезазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. вчинений 03 грудня 2015 року, зареєстрований у реєстрі за номером 7093, таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 11 березня 2013 року між ОСОБА_4та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за яким банк відкрив клієнту картковий рахунок.

03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 23 752 грн 52 коп., що є її боргом за вказаним кредитним договором від 11 березня 2013 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно з виконавчим написом нотаріуса вказана сума заборгованості складається з: 13987 грн 42 коп. залишку заборгованості за кредитом, 7 067 грн 37 коп. заборгованості за відсотками, 900 грн пені та комісії, 1 097 грн 74 коп. штрафу, а також витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису в сумі 1 700 грн. Строк, за який проводиться стягнення, два роки вісім місяців п'ять днів, а саме - з 11 березня 2013 року по 16 листопада 2015 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України позичальник за кредитним договором зобов'язаний повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі та на умовах, встановлених договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог цивільного законодавства та у встановлений зобов'язанням строк.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. п. 3.1-3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік ). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Пунктами 1, 2 Переліку документів передбачено, що такими документами є: 1) Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. 2) Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Встановлено, що у виконавчому написі нотаріуса від 03 грудня 2015 року не зазначено, на підставі яких документів його здійснено, а лише вказано, що грошові суми, які пропонується стягнути, є боргом ОСОБА_4 за кредитним договором від 11 березня 2013 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк».

Судами встановлено, що 11 березня 2013 року між сторонами не укладався окремий кредитний договір, а було заповнено лише анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», з якої неможливо встановити, на підставі яких умов договору позичальнику нараховувалися проценти за користування кредитом, що відображено у виписці з рахунка боржника за договором від 11 березня 2013 року, укладеним між Приватбанком та ОСОБА_4.

Отже, зазначене вище свідчить про те, що нарахована банком заборгованість ОСОБА_4не є безспірною.

Також, як випливає із заперечення приватного нотаріуса Бондар І.М. на позовну заяву та приєднаних до нього документів, для одержання виконавчого напису банком не були додані оригінали вказаних складових частин кредитного договору, що є порушенням п. 2 Переліку документів, а нотаріус всупереч вимогам п. 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку при вчиненні виконавчого напису не перевірила належним чином, чи подано на обґрунтування стягнення необхідний обсяг передбачених Переліком документів.

З виконавчого напису нотаріуса вбачається, що строк, за який провадиться стягнення, становить два роки вісім місяців п'ять днів, а саме - з 11 березня 2013 року по 16 листопада 2015 року, хоча згідно з випискою із рахунка боржника за спірним договором від 11 березня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, яка була надана нотаріусу і на підставі якої нарахована заборгованість, наведений у ній розрахунок заборгованості починається з 12 лютого 2014 року, а не з 11 березня 2013 року, і з цього ж дня їй нараховувалися проценти на вказану заборгованість, що теж свідчить про відсутність ознаки безспірності заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вищенаведених положень законодавства, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 13 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

О.В.Попович