АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю прокурора Козлової Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою заступника прокурора Чернівецької області, який діє в інтересах держави та Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області на ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2016 року,

встановила:

Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2016 року визнано мирову угоду, укладену 21 грудня 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_1

Згідно умов мирової угоди ОСОБА_2 визнає, що ним було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150 000 гривень.

ОСОБА_2 передає позивачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості багатоквартирний житловий будинок (літ.«А») по АДРЕСА_1 Сторожинецького району Чернівецької області загальною площею 1070,10 кв.м, житловою площею 477,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на багатоквартирний житловий будинок (літ.«А») по АДРЕСА_1 загальною площею 1070,10 кв.м, житловою площею 477,5 кв.м.

ОСОБА_1 заявляє, що з моменту підписання цієї мирової угоди та у випадку належного її виконання не матиме жодних майнових претензій до ОСОБА_2 з приводу позовних вимог, які є предметом цієї мирової угоди.

Сторони домовилися, що будь-які витрати, пов'язані з виконанням цієї мирової угоди, що виникатимуть чи можуть виникнути після затвердження судом умов цієї мирової угоди, покладаються на відповідача.

Сторони заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави.

Сторони вважають, що спір, який виник між ними є вичерпаним повністю і в майбутньому не будуть пред'являти будь-яких майнових претензій одна до одної.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрито.

На вказану ухвалу прокурор прокуратури Чернівецької області в інтересах держави та Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди та направити справу для продовження розгляду до Першотравневого районного суду міста Чернівці.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Постановляючи ухвалу суд виходив з того, що мирова угода не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, вчинена в інтересах сторін.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Так, частиною 3 статті 31 ЦПК України визначено, що сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно частини 1 статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Відповідно до частини 5 статті 175 ЦПК України закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.

Як вбачається з матеріалів справи в грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти за договором позики в сумі 168 000 гривень.

Посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 було укладено в усній формі договір позики, згідно з яким відповідачу передано грошові кошти в сумі 150 000 гривень з виплатою 12 відсотків річних з умовою їх повернення до травня 2016 року.

Відповідач суму боргу визнає, але в строк не повернув через відсутність у нього грошової суми у необхідному розмірі.

21 грудня 2016 року сторони уклали мирову угоду, яка була визнана судом.

За умовами вказаної угоди ОСОБА_2 визнав, що ним було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150 000 гривень.

ОСОБА_2 передав позивачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості коштів багатоквартирний житловий будинок (літ.«А») по АДРЕСА_1 Сторожинецького району Чернівецької області загальною площею 1070,10 кв.м, житловою площею 477,5 кв.м.

Сторони просили суд визнати за ОСОБА_2 право власності на вказане вище нерухоме майно.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що мирова угода не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

За змістом статті 175 ЦПК України мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка затверджується судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її затвердження.

Умови мирової угоди мають безпосередньо стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги про стягнення коштів, тоді як вимоги про визнання права власності на нерухоме майно не заявлялися.

Суд першої інстанції не врахував, що укладена між сторонами мирова угода в частині визнання права власності на нерухоме майно не стосується предмета позову, яким є стягнення коштів.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції також не врахував, що відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини 1 статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 120 ЗК України передбачено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва.

Згідно частин 1-3 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 стаття 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Суд першої інстанції також не врахував, що будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад . Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З довідки Великокучурівської сільської ради Сторожинецкого району Чернівецької області від 21 червня 2017 року №554 вбачається, що земельна ділянка площею 0,09 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 перебуває у власності Житлово-будівельного кооперативу «Каса Де Ля Марка».

З матеріалів справи вбачається, що ні позивач ні відповідач на момент постановлення оскаржуваної ухвали не були власниками нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 Сторожинецького району Чернівецької області.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 28 вересня 2016 року № 6-1243цс16.

З огляду на наведене вище та враховуючи встановлений державою особливий порядок набуття права власності на новостворене нерухоме майно, самочинно збудоване майно з урахування встановлених санітарних, протипожежних, архітектурно-будівельних норм та правил, укладена між сторонами мирова угоди порушила інтерес держави та територіальної громади села Годилів Сторожинецького району, оскільки позивач набув право власності на житловий будинок літера «А» по АДРЕСА_1 з порушенням порядку визначеного діючим законодавством.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому її відповідно до правил статті 311 ЦПК України слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказана вище ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

За змістом пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13 - 18, 20, 24 - 29, 31 - 33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Проте особа оскаржила в касаційному порядку ухвалу апеляційного суду про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, яка подальшому провадженню у справі не перешкоджає, отже, не може бути предметом касаційного перегляду.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 11 травня 2016 року № 6-116цс16 .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області, який діє в інтересах держави та Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, задовольнити частково.

Ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2016 року скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна