Номер провадження: 22-ц/785/175/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 1 479 521,2 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 116 131,53 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. в рівних частинах з кожного.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року та стягнути з ОСОБА_4 усі судові витрати.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.213ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно обставин справи, 25.12.2012 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено усний договір, згідно якого позивачем передано в користування відповідачу 60 000 доларів США під 5% річних із кінцевим терміном повернення до 15.05.2013 року, при цьому у забезпечення грошового зобов'язання ОСОБА_2 передає позивачу у заставу свою квартиру, якою володіє на праві власності, за адресою: АДРЕСА_1. На підтвердження зазначеного факту позивач надав суду розписку ОСОБА_2 від 25.12.2012 року.

05.05.2013 року ОСОБА_5 отримав від позивача 5 000 доларів США для поповнення рахунку власного підприємства, про що останнім надана розписка від 05.05.2013 року, згідно якої відповідач зобовязався повернути кошти 05.11.2013 року.

На даний час кошти відповідачами не повернуті, внаслідок чого ОСОБА_4 звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення боргу та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що розписки по справі є такими що відповідають цивільному законодавству правочинами, укладеними в письмовій формі, які є підставами для виникнення грошових та майнових зобов'язань відповідачів перед позивачем.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком, оскільки судом не повністю зясовані обставини справи з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник - зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, договір позики опосередковує відносини щодо передачі майна у власність на засадах повернення такої ж кількості майна. Сторонами договору позики є позикодавець та позичальник. При укладенні договору позики сторони мають за мету надання (отримання) фінансової послуги. Розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першої ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в суді апеляційної інстанції представником апелянта були заявлені клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи, яке в подальшому не підтримав, та про витребування відомостей від Державної прикордонної служби України про перетинання державного кордону України ОСОБА_2 та ОСОБА_5

На виконання вимог ухвали апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року про витребування зазначених відомостей була надана довідка від Державної прикордонної служби України про перетинання державного кордону України у період з 06.11.2012 року по 21.12.2013 року ОСОБА_5

Згідно відповіді від Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації, жодної інформації щодо перетинання державного Кордону України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, в базі даних не виявлено.

Крім того, представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 в судовому засіданні надав копію паспорта на імя ОСОБА_2, з якого вбачається, що останній раз ОСОБА_2 перетинав кордон 11.07.2007 року.

Отже враховуючи те, що ОСОБА_2 з 11.07.2007 року виїхав з України на постійне місце проживання до США, де безвиїзно знаходиться до 04.10.2016 року ( дата видачі свідоцтва), що підтверджується свідоцтвом нотаріуса штату Флорида (а.с.165) , та відповідно до наданої довідки Державної прикордонної служби України , згідно якої ОСОБА_2 за останні пять років не перетинав кордон України, тому розписка ОСОБА_2 про отримання 60 000 дол. США від 25 грудня 2012 року не може вважатись належним та допустимим доказом, який підтверджує вчинення правочину між сторонами.

Крім того, оригінал розписки до суду першої інстанції так і до апеляційної інстанції наданий не був.

Більш того, в суді апеляційної інстанції сам позивач пояснив, що розписку про отримання 60 000 дол. США від 25 грудня 2012 року йому надав саме ОСОБА_5 нібито від брата- Дурнобрагова ОСОБА_7.

За таких підстав, колегія суддів не погоджується з доводами та висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 по договору від 25.12.2012 року позики в розмірі 1 479 521,2 грн., яка складається з основного боргу та 5% річних, оскільки доведеності, що саме ОСОБА_2 укладав з ОСОБА_4 вищевказаний договір позики відповідно до розписки, судом першої інстанції не встановлено.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження , тому рішення Приморського районного суду м. Одеси підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та стягнення судового збору, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та стягнення судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 654,00 (три тисячі шістсот пятдесят чотири гривень) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4019,40 (чотири тисячі девятнадцять гривень 40 копійок) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

ОСОБА_8