Справа № 500/3230/16-ц
Провадження № 2/500/4/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

при секретарі - Хачатрян А.Т.,

за участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ТОВ «РІВ.А.Холдінг», ТОВ «Злагода», про визнання права власності та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про визнання права власності, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

13.06.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, якими, з урахуванням доповнень, просить суд визнати за ним право власності на 1/6 частину порому номер ВИЛ 02-24 К, дата випуску 1992 р., двигун № Т-25, один, 25 л.с., корпус - сталь, попередній номер ВИЛ-00-17 К. В обґрунтування позову зазначає, що 01.03.2004 року на загальних зборах засновників ТОВ «Злагода», було прийнято рішення реалізувати засновникам за остаточною балансовою вартістю частки майна товариства. 01.04.2004р. відповідно до уставу товариства та вказаного рішення загальних зборів між ТОВ «Злагода», ОСОБА_8 від імені товариства та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, згідно якого він став власником 1/6 частки порому. За аналогічним договором 01.04.2004р. 5/6 частин порому були продані ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_12 11.12.2006р. ОСОБА_8 як власник порому подала заяву на реєстрацію порома до Інспекції Головного реєстратору флоту в Суднову книгу України для перевезення людей та вантажів. 08.08.2007р. ОСОБА_6 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_12 про визначення порядку володіння та користування загальним майном та про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди. 27.08.2008р. був укладений договір купівлі-продажу плавзасобу на Одеській товарній біржі між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, згідно якого останній придбав за 1000 грн. та став власником порому для перевезення людей та вантажів, дата випуску 1992 р., двигун № Т-25, один, 25 л.с., корпус - сталь. 18.09.2008р. ОСОБА_3 звернувся до Інспекції Головного держреєстратора флоту щодо реєстрації порому для перевезення людей та вантажів на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2006 р. на своє ім'я. 20.10.2009р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області прийнята ухвала про затвердження мирової угоди по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_12 про визначення порядку володіння та користування спільним майном та про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, відповідно до якої ОСОБА_3 зобов'язується щомісячно виконувати безоплатно дві ходки перевозки поромом, але не менше 12 ходок на рік в обидві сторони вантажу на острів «Кислицький», який належить ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9. З даного рішення суду вбачається, що вказаний пором належить ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9. На теперішній час ОСОБА_3 перешкоджає позивачу в користуванні своїм майном, а саме 1/6 частини порому, яку особисто він в оренду нікому не здавав.

Згідно заперечень, наданих 21.07.2016 року та 25.01.2017р. представником відповідача ОСОБА_3, відповідач позовні вимоги не визнає, мотивуючи тим, що, дійсно згідно витягу з протоколу зборів засновників ТОВ «Злагода» від 01.02.2004р. було прийнято рішення про продаж майна ТОВ «Злагода», у тому числі і плавзасобу (порому). Однак, в дійсності, пором не був проданий. Між ТОВ «Злагода» та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу 1/6 частини ВИЛ 02-24 К., дата випуску 1992 р., від 01.04.2004 року, не укладався. 27.08.2008 року пором був проданий ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого за №18016 Одеською товарною біржею. Згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 20.10.2009 року між засновниками ТОВ «Злагода» була укладена угода за умовами якої ОСОБА_3 зобов'язався виконувати щомісячно безоплатно дві ходки перевозки поромом, але не менш 12 ходок на рік в обидві сторони вантажу на острів «Кислицький», який належить ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_1 Мирова угода діє безстроково до закінчення строку експлуатації порому ВИЛ 02-24К та його утилізації. У 2011 році ОСОБА_1 вийшов із складу засновників ТОВ «Злагода» та отримав належну йому частину грошової компенсації уставного фонду. З наведених підстав відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Також представник відповідача зазначив, що згідно договору №19/КП від 23.06.2004 року вказаний паром вибув із власності зазначених шести осіб у власність до ТОВ «РІВ.А.Холдинг». У наступному вказаний паром було придбано ОСОБА_8 у ТОВ «РІВ.А.Холдинг», однак відповідний договір не зберігся. Згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2008р. №18016, який зареєстровано на Одеській товарній біржі, вказаний пором було продано ОСОБА_3 Також представник позивача посилається на наявність у справі №2-478-09 ухвал про залишення частини позовних вимог без розгляду, закриття провадження у справі у зв'язку із відмовами від позовів, та закриття провадження у справі в іншій частині позовних вимог у зв'язку із затвердженням мирової угоди між особами, які приймають участь у розгляді й даної справи, та яким було відомо про нібито порушення їх прав та про наявність нового власника у порому ще у 2008-2009р.р. У зв'язку із викладеним також відповідачем було подано заяву про пропуск позивачем та третіми особами із самостійними вимогами на предмет спору позовної давності.

Ухвалою суду від 06.09.2016 року прийнята до розгляду позовна заява третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину порому ВИЛ 02-24 К., дата випуску 1992 р., двигун № Т-25, один, 25 к.с., корпус - сталь, попередній номер ВИЛ-00-17 К.

Ухвалою суду від 14.12.2016 року прийняти до розгляду позовні заяви третіх осіб з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину порому ВИЛ 02-24 К., дата випуску 1992 р., двигун № Т-25, корпус - сталь, попередній номер ВИЛ-00-17 К., та ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину порому ВИЛ 02-24 К., дата випуску 1992 р., двигун № Т-25, корпус - сталь, попередній номер ВИЛ-00-17 К.

У поданих позовних заявах треті особи зазначають, що на загальних зборах засновників ТОВ «Злагода» було прийнято рішення про реалізацію майна, у тому числі порому. З ними були укладені договори купівлі-продажу від 01.04.2014р. по 1/6 частин порому. З цього часу вони є власниками по 1/6 порому кожний як члени ТОВ «Злагода» на підставі відповідних договорів купівлі-продажу. 23.06.2014р. вони як власники порому підписували договір купівлі-продажу з ТОВ «РІВ.А.Холдінг», однак без наміру продавати. Грошові кошти за паром за вказаним договором вони не отримували, за відповідним актом прийому-передачі пором не передавався. Право власності на пором не перейшло до ТОВ «РІВ.А.Холдінг». Вони всі вважали, що є власниками порому та не знали, що власником було оформлено спочатку ОСОБА_8, та на даний момент ОСОБА_3

Ухвалою суду від 08.11.2016р. до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору залучено ТОВ «Злагода» та ТОВ «Рив. А. Холдінг».

Позивач ОСОБА_1 та його представник, який також є представником третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Також наголосили на тому, що відсутні належні докази в підтвердження набуття ОСОБА_8 права власності на вказаний паром, а отже нею було безпідставно його продано відповідачу. Факт продажу порому третім особам по справі підтверджується матеріалами справи та визнаний у судовому засіданні головою ТОВ «Злагода». На думку позивача, договір №19/КП від 23.06.2004р. про продаж порому ТОВ «Рив. А. Холдінг» є фіктивним, грошові кошти за пором сплачено не було, а отже право власності за ним не перейшло до ТОВ, отже власниками порому є саме ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 Той факт, що у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 відсутні письмові договори про купівлю продаж у злагоди порому, не свідчить про не підтвердження їх права власності на частини порому, з огляду на те, що договори купівлі-продажу рухомого майна (яким є пором) не потребують нотаріального посвідчення, та крім того, цей факт було визнано у судовому засіданні усіма учасниками справи та договору, а отже він не потребує доказуванню. Також зазначили, що як у ОСОБА_3 так і у ОСОБА_8 відсутні належні докази придбання порому у власність, надані суднові білети на пором не є належним підтвердженням власності на нього. Суду не надано відповідних доказів, що ОСОБА_8 придбала вказаний пором у ТОВ «Рив. А. Холдінг». Крім того, подано заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, з огляду на те, що вказані особи, не знали про те, що пором вже не знаходиться в їх власності.

Відповідач та представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 та третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору, не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні та пояснили, що вказаним особам не належить по 1/6 частини порому ВИЛ 02-24 К., оскільки є договір купівлі продажу порому №19/КП від 23.06.2004р., згідно якого ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 продали пором ТОВ «Рив. А. Холдінг», а отже він вибув із їх власності та будь-яких прав на нього вони з того часу не мають. Вказаний договір не визнаний недійсним та є чинним. Крім того, відсутні належні доказі передачі від ТОВ «Злагода» частин порому у власність позивачу та третім особам, відсутні відповідні договори купівлі-продажу частин порому. Надані копії не дають можливості встановити, що саме за ними було передано по 1/6 порому, який є предметом позову, крім того, копію такого договору надав лише ОСОБА_6. Відповідач отримав пором у власність на законних підставах, у передбаченому законом порядку, та він належним чином оформлений на нього. Підстав для сумнівів щодо обґрунтованості набуття права власності на паром немає. Доля порому після вибуття його за договором №19/КП від 23.06.2004р. із власності ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 і до моменту набуття на нього права власності відповідачем вже не стосується предмету спору та не входить до предмету доказування. При цьому, 27.08.2008 року пором був проданий ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого за №18016 Одеською товарною біржею. Вказаний договір є чинним та ніким не оскаржений. Крім того, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_10 пропущено строки позовної давності із зверненням до суду із вказаними позовами, з огляду на те, що про факт порушення, на їх думку, своїх прав їм було відомо ще під час розгляду справи №2-478/09, яку завершено ухвалою про затвердження мирової угоди від 20.10.2009р., в рамках якої досліджувались питання та документи, що підтверджують право власності ОСОБА_3 на зазначений пором.

Третя особа ОСОБА_8, яка діє й як представник ТОВ «Злагода», просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_13, та пояснила, що ОСОБА_1 та треті особи, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору, не мають права власності на частини порому, з огляду на те, що він вибув із їх власності за договором №19/КП від 23.06.2004р. На момент продажу ОСОБА_8 порому, вона була належним власником порому та мала усі необхідні підтверджуючі документи. Однак після продажу нею вказаного порому відповідачу, жодних документів, на підставі яких ОСОБА_8 отримала цей паром у власність не збереглися з огляду на строки їх укладення та відсутність необхідності їх збереження.

Треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечували проти задоволення усіх позовних вимог позивача та третіх осіб та підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Треті особи зазначили, що вони є власниками по 1/6 порому кожний як члени ТОВ «Злагода» на підставі відповідних договорів купівлі-продажу. Вони як власники порому підписували договір купівлі-продажу з ТОВ «РІВ.А.Холдінг», однак наміру продавати пором не мали, він був укладений не з метою відчуження у них порому та вони думали, що то укладається договір оренди порому. Вказаний договір укладався для того, щоб його не забрали органи податкової служби.. Грошей за вказаним договором вони не отримували. Право власності на пором не перейшло до ТОВ «РІВ.А.Холдінг». Вони не знали, що власником вже оформлено ОСОБА_3 Умови мирової угоди їм підходили, однак відповідач перестав їх виконувати та надавати 12 ходок протягом року кожному.

Третя особа ОСОБА_9, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_6 та розгляд справи без його участі.

Третя особа ТОВ «РІВ.А.Холдінг», сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання представник не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без участі третьої особи. У поданих заявах зазначено, що усі документи щодо господарських відносин щодо Кислицького порому, який є предметом спору, не збереглися. На даний час на балансі підприємства пором відсутній.

Допитана у судовому засіданні 25.01.2017р. у якості свідка ОСОБА_8 зазначила, що на зборах засновників ТОВ «Злагода» було прийнято рішення щодо реалізації майна та пором було продано ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6,, ОСОБА_10 по 1/6 частини. Чи оформлялися договори на купівлю-продаж не пам'ятає. Не всі надали гроші за свої частини порому. Потім всі 6 осіб уклали договір із ТОВ «РІВ.А.Холдінг», всі підписали його та його було посвідчено у сільській раді. Було підписано акт прийому-передачі порому. Усі отримали по 2000грн. за свою долю у поромі. У наступному у 2005-2006 роках свідок придбала вказаний пором у ТОВ «РІВ.А.Холдінг» та зареєструвала у відповідному порядку, усі документи залишилися у реєстратора порому. В наступному вона продала пором ОСОБА_3 Позивач був присутній під час продажу порому та реєстрації договору на біржі, однак після припинення шлюбних відносин, почав все заперечувати та вимагати повернення частини порому.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у розгляді справи, та їх представників, допитавши свідка, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно витягу з протоколу зборів засновників ТОВ «Злагода» від 01.03.2004р. прийнято рішення щодо реалізації майна ТОВ «Злагода» для погашення боргів, у тому числі порому за вартістю не нижче остаточної балансової вартості 3326 грн.

Як вбачається із пояснень усіх третіх осіб, ТОВ «Злагода» було продано ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 по 1/6 частин порому кожному. Вказана обставина визнана усіма особами, що приймають участь у розгляді справи. При цьому, копії відповідних договорів купівлі продажу від 01.04.2014р. були надані лише ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Згідно накладної №234 від 01.04.2004р. ТОВ «Злагода» за договором займу передало ОСОБА_6 1/6 частину порому.

Згідно договору №19/КП від 23.06.2004 року (т.1 а.с. 141) ТОВ «РІВ.А.Холдинг» придбало у ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 пором за ціною 12000,000 грн. в т.ч. НДС.

Як встановлено судом вказаний договір не скасований, не розірваний, недійсним не визнаний.

В підтвердження реальності вказаного договору та спростування тверджень позивача та третіх осіб із самостійними вимогами, щодо фіктивності вказаного договору та відсутності його юридичних наслідків, суду надано копію договору оренди порому № 016/Р від 01.07.2004р., згідно якого ТОВ «РІВ. А. Холдінг» передало в оренду ТОВ «Злагода» в особі голови ОСОБА_8 пором вартістю 12000 грн. для використання робітниками ТОВ «Злагода» для переправи авто та іншої сіль господарської техніки на острів Кислицький.

Згідно акту передачі порому за Договором оренди від 01.07.2004р. ТОВ «Рів. А. Холдінг» передало, а ТОВ «Злагода» прийняло в оренду пором.

Вказане свідчить про хибність тверджень про відсутність доказів реальності договору №19/КП від 23.06.2004 року та його реалізації.

Як вбачається із наданої ТОВ «РІВ.А.ХОЛДІНГ» інформації від 13.09.2016р. за №408, на балансі підприємства не знаходиться будь-який пором. Документи по проведенню господарських операцій у 2004 року в ТОВ «РІВ.А.ХОЛДІНГ» не збереглися, оскільки були знищені згідно Акту про виділення справ та знищення за період з 29.05.2000 року по 31.10.2010 року. Згідно листа ТОВ «РІВ.А.ХОЛДІНГ» від 16.02.2017р. №83 усі документи щодо господарських відносин щодо Кислицького порому, який є предметом спору, не збереглися; на даний час на балансі підприємства пором відсутній. Згідно наданої ТОВ «Злагода» інформації від 21.09.2016р. за №31 та за №57 від 17.10.2016р. у ТОВ «Злагода» не збереглися документи господарської діяльності за 2004р.

Факт власноручного підписання вказаного договору №19/КП від 23.06.2004 року усіма третіми особами, визнано особисто під час судових засідань.

Відповідно до ч. 4 ст.692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Відмова від оплати - це порушення істотних умов договору, що може бути підставою саме для розірвання договору в передбаченому законом порядку, що не було дотримано сторонами договору.

Отже твердження про несплату цього договору не свідчать про автоматичне визнання його розірваним.

Доказів, тверджень позивача та третіх осіб, що оплату не було проведено, та що паром не передавався за цим договором покупцю, суду не надано.

Доказів, що після укладення договору №19/КП та передачі порому ТОВ «Рів.А.Холдінг», вказаний паром використовувався позивачем або третіми особами із самостійними вимогами як власниками суду не надано, тобто можна зробити висновок, що паром було передано.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦК України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 4 ст.653 ЦК України передбачено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно статей 229, 230, 234 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Недійсність договору №19/КП від 23.06.2004 року прямо не встановлена законом; вказаний договір не був визнаний судом недійсним, не був визнаний розірваним. Отже твердження позивача та третіх осіб, що цей договір не мав на меті передачу порому, не був виконаний, є недійсним та не створює жодних юридичних наслідків, є безпідставними та бездоказовими, та, відповідно, є всі обґрунтовані підстави вважати, що вказаний договір був виконаний та на даний момент є дійсним.

Також, суду не доведено тверджень, що майно вибуло із власності позивача та третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору мимоволі під впливом обману та помилки. Вказане також спростовується тим, що договір №19/КП було підписано усіма сторонами, що визнано ними у судовому засіданні, та протягом тривалого часу будь-яких дій щодо оскарження вказаного договору або витребовування порому із чужого незаконного володіння ними не вчинялося.

Вказаний вище договір №19/КП від 23.06.2004 року оскаржувався в рамках справи №2-478-09, однак ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.10.2009р. по справі №2-478-09 постановлено прийняти відмови ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 від позовних вимог до ТОВ «РИВ.А.Холдинг» про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном, стягнення 1/6 частини прибутку від експлуатації порому та закрито провадження у справі в цій частині.

Отже, відмова ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 від позовних вимог до ТОВ «Рів. А. Холдінг» щодо визнання договору №19/КП від 23.06.2004 року розірваним, яку було прийнято судом та за якою було закрито провадження по справі №2-478-09 ухвалою суду від 20.10.2009р., свідчить про визнання вказаними особами чинності, дійсності та реальності договору №19/КП від 23.06.2004р. та про безпідставність тверджень, що договір було укладено без мети реального настання наслідків, що ним обумовлені. Вказану ухвалу суду від 20.10.2009р. (на відміну від інших ухвал від 20.10.2019р.) не було оскаржено, незважаючи на те, що про її існування відомо усім учасникам справи. Іншими особами цей договір не оскаржувався взагалі, незважаючи на те, що про його існування достеменно було відомо усім сторонам договору. Отже пором правомірно на підставі договору №19/КП від 23.06.2004 року, укладеного між ТОВ «Рів. А. Холдінг» та ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 правомірно вибув із їх власності.

Крім того, як вже було зазначено вище, в підтвердження того, що паром був реально проданий Товариству з обмеженою відповідальністю ТОВ «Рів. А. Холдінг» за договором №19/КП від 23.06.2004 року та був йому переданий третіми особами, свідчить факт наступного укладення між ТОВ «Рів. А. Холдінг» як орендодавцем та ТОВ «Злагода» як орендарем договору від 01.07.2004р. №016/р оренди вказаного раніше придбаного порому. До того ж, на виконання договору від 01.07.2004р. ТОВ «Рів. А. Холдінг» та ТОВ «Злагода» затверджено акт передачі порому від 02.07.2004р.

Також суд зазначає, що згідно свідоцтва про придатність малого судна до плавання регістровий номер НОМЕР_1, виданого 08.12.2006р., власником порому ВИЛ-0017К для перевезення людей і вантажів зареєстровано ОСОБА_8.

Згідно суднового білету №015495, який був чинний до 11.12.2011р., ОСОБА_8 була власником судна ВИЛ - 0017К - пором для перевезення людей і вантажів.

Відповідно до листа Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) відповідно до електронної версії Державного суднового реєстру України та Суднової книги України, яка ведеться Укртрансбезпекою, у Судновій книзі України СК 176 під номером 15 від 11.12.2006р. зареєстровано судно «ВИЛ-0017К» 1992 року побудови. Власник судна - ОСОБА_8. 19.09.2008р. судно «ВИЛ-0017-К» виключено з Суднової книги України в зв'язку з продажем. Документи, що стали підставою для виключення судна «ВИЛ-0017-К» із Суднової книги України, в Укртрансбезпеці відсутні.

Згідно договору купівлі-продажу плавзасобу Реєстраційний номер № 18016 від 27.08.2008р. ОСОБА_8 продала ОСОБА_3 пором для перевезення людей та вантажів, 1992 року випуску, за ціною 1000 грн.

Відповідно до судового білету №017992 від 19.09.2008 року, чинного до 19.09.2013р., власником судна ВИЛ 02-24К, попередній реєстраційний номер ВИЛ 00-17К, з призначенням «пором для перевезення людей та вантажів», зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору №18016 від 27.08.2008р.

Згідно свідоцтва про придатність малого судна до плавання регістровий номер 3-601287, виданого 19.09.2008р., власником порому ВИЛ-02-24К для перевезення людей і вантажів зареєстрований ОСОБА_3..

Згідно суднового білету СБ 013248, виданого 25.12.2013р. Державною інспекцією України з безпеки на морському та річковому транспорті засвідчено право власності та право плавання судна під Державним прапором України ВИЛ-0224-К, дата державної реєстрації - 19.09.2008р., порому для перевезення пасажирів та вантажів за власником ОСОБА_3 (а.с.119 т.1).

У свідоцтві №020050 про придатність малого судна до плавання, виданого 27.06.2013р., власником порому ВИЛ-02-24К - судновласником вказаний ОСОБА_3 (а.с.120 т.1).

На думку суду, відсутні підстави не враховувати зазначені вище документи, а також вважати недійсним договір № 18016 від 27.08.2008р., за яким спірний плав засіб було передано у власність ОСОБА_3 Право власності вказаної особи на пором підтверджується наявними матеріалами справи, окрім договору від 27.08.2008р., у тому числі наведеними вище документами.

Таким чином, станом на день розгляду справи судом, відповідачем підтверджено право власності на пором, що є предметом спору.

При цьому, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_10 не надано жодних доказів в підтвердження наявності у них права власності на частину порому.

До того ж, суд наголошує, що доля порому після вибуття його за договором №19/КП від 23.06.2004р. із власності ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 і до моменту набуття на нього права власності відповідачем вже не стосується предмету спору та не входить до предмету доказування з огляду на те, що за умови недоведеності підстав вимагати визнання прав власності на нього за ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6, відсутня необхідність у дослідженні правових підстав для виникнення права власності на вказаний пором у кінцевого його набувача - ОСОБА_3

Щодо посилань позивача на ухвалу від 20.10.2009р. про визнання мирової угоди, якою нібито встановлено право власності на вказаний пором за позивачем та третіми особами, то суд наголошує на наступному.

20.10.2009р. ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №2-478-09 була визнана мирова угода між ОСОБА_7, ОСОБА_9, ТОВ «Злагода», ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном, стягнення 1/6 частини прибутку від експлуатації порому, за умовами якої: ОСОБА_3 зобов'язується щомісячно виконувати безоплатно дві ходки перевозки поромом, але не менше 12 ходок в рік в обидві сторони вантажу на острів «Кислицький», який належить ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_1, кожному - безоплатно. У випадку відчуження порому, передачі його в оренду іншим особам на нового власника або орендатора розповсюджується попередній пункт даної мирової угоди. Мирова угода діє безстроково до закінчення строку експлуатації порому ВИЛ 02-24К та його утилізації.

Як вбачається із вказаної ухвали суду, нею не встановлюється право власності на паром, а лише визначається порядок перевезення вантажів, що належать підписантам мирової угоди. В ухвалі мова йдеться саме про належність третім особам вантажу, а не порому. А твердження позивача та третіх осіб спираються на перекручуванні змісту викладених в ухвалі тверджень. Вказане також вбачається і з ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду від 06.04.2017р. про роз'яснення ухвали суду від 20.10.2010р.

Крім того, суд зазначає, що надана ОСОБА_6 копія договору (оригінал відсутній) не дає можливості достеменно встановити факт переходу у його власність саме частин порому, який є предметом даного позову, з огляду на зазначення, у них лише «1/6 часть пар», або «1/6 часть паро». Відповідачем та іншими третіми особами не було надано будь-яких договорів або інших доказів, на підтвердження того, що вони набули у власність частину порому, що є предметом спору. Факт переходу права власності на пором від ТОВ «Злагода» до ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 визнаний особами, що приймають участь у справі та які виступали сторонами угоди. Однак при цьому, визнання представником третьої особи ТОВ «Злагода» ОСОБА_8 та іншими особами факту передачі їм частин порому та наявності прав на підписання договору №19/КП від 23.06.2004р. з ТОВ «Рив. А. Холдінг», не може слугувати окремою самостійною підставою для визнання за вказаними особами права власності на частини порому.

Іншими особами копії аналогічних договорів суду не надавалися.

Крім того, суд звертає увагу й на сплив позовної давності щодо позовних вимог про визнання права власності на зазначений паром.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи, про порушення своїх прав (на їх думку) позивачу та третім особам із самостійними вимогами було вже відомо під час розгляду справи №2-478-09 (2-3684-2007). В рамках даної справи розглядалися документи, що підтверджували право власності на вказаний пором ОСОБА_8 та в наступному ОСОБА_3 Про розгляд даної справи було відомо усім особам, що приймають участь у розгляді цієї справи. Вказане вбачається і із документів, заяв, клопотань, що подавалися та підписувалися даними особами в рамках справи №2-478-09, та вбачається із протоколів судових засідань, в яких відображена явка цих осіб, та поштових повідомлень про вручення судових повісток.

Вказаним спростовуються твердження, що позивач та треті особи узнали про порушення їх прав та набуття права власності на паром ОСОБА_3 лише у 2016р., коли перестала виконуватися мирова угода.

Також спростовуються твердження ОСОБА_10, який у своєму позові зазначав, що взагалі не приймав участь у розгляді справи №2-478-09. Його обізнаність про розгляд даної справи та участь у судових засіданнях вбачається із матеріалів справи №2-478-09, зокрема із протоколу судових засідань від 13 листопада 2007р., чисельних поштових повідомлень про отримання судових повісток про виклик до суду по вказаній справі, на копіях мирової угоди, які наявні у матеріалах справи та подавалися в рамках справи №2-478-09, є зокрема й підписи ОСОБА_10 (т.1 а.с. 132, 136).

Усі інші учасники розгляду справи не заперечують, що знали про розгляд справи №2-478-09 (2-3684-2007), знали про укладену мирову угоду.

Крім того, суд наголошує, що у рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Отже, невиконання процесуальних обов'язків, безвідповідальне ставлення до них та відсутність інтересу до судового провадження, не може свідчити про поважність причин пропуску позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем та третіми особами із самостійними вимогами на предмет спору не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження їх права власності на частини зазначеного порому, що виключає можливість задоволення їх позовних вимог щодо визнання права власності.

Також суд звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 та позови третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 про визнання права власності відмовити.

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.09.2017р.

Суддя: А.С.Адамов