Справа № 456/1899/17
Провадження № 2/456/1421/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

( заочне)

"04" вересня 2017 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Ковалишин Н. І.

при секретарі Кміть Х.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову покликалась на те, що на праві приватної власності йому належить однокімнатна квартира житловою площею 15,6 кв.м., загальною площею 36.0 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1. 24.06.2013р. за вищевказаною адресою зареєстрована відповідач. Фактично вона у даній квартирі не проживала, так як сторони проживали у будинку батьків відповідача у м. Рожище Волинській області. Відповідач залишила позивача і поїхала в невідомому напрямку. У спірній квартирі немає майна відповідача, ОСОБА_2 не несе жодних витрат на утримання квартири, коштів на покращення житлових умов квартири не вкладала. Так як відповідач добровільно не бажає знятися з реєстрації у цій квартирі позивач не може оформити житлові субсидії, сплачує комунальні платежі за відповідача, а тому змушений звернутися з даним позовом до суду.

У судове засідання позивач не з'явилася, проте подав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги задоволити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримала, покликаючись на викладені у позовній заяві обставини, просить суд задоволити позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду на виклик суду не з'явилась, про причину неявки не повідомила, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу заочно за її відсутності на підставі наявних у ній доказів.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що є матір'ю позивача. Син придбав спірну квартиру за адресою АДРЕСА_1 ще до одруження, а відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі, але там не проживала, оскільки квартира була не придатною для життя. Жодних коштів в дану квартиру відповідачка не вкладала, її речей там не було і немає. Крім того, подружнє життя у подружжя не склалося, вони розлучаються.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивача, сторони в вищевказаній квартирі не проживали, жодних речей відповідачки у квартирі немає. Вже тривалий час він не бачив ОСОБА_2 Йому відомо, що вона виїхала з м. Стрия.

Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Скориставшись своїм правом, позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, внаслідок її відсутності понад встановлений строк, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.10.2006р., що зареєстроване в КП ЛОР «Стрийське МБТІ реєстровий №56 від 16.10.2006р., житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1.

Згідно записів будинкової книги за вищезазначеною адресою та відповіді на запит суду ВАДР ГУ ДМС у Львівській області в даному будинку зареєстрований ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що між позивачем і відповідачем, який вселився у будинок позивача не було будь-якої домовленості щодо порядку користування спірним житлом; відповідач не сплачує витрат на утримання будинку; позивач, як власник будинку, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215,218,224-227 ЦПК України, ст.405 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати такою, що втратили право користування житловою квартирою, що розташована по АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, встановленому ЦПК України.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Стрийський міськрайонний суд.

Суддя: Н. І. Ковалишин