АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України", третя особа: ОСОБА_3 про припинення трудових відносин, зобов'язання внести відповідний запис до трудової книжки, видачу трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року,

встановила:

03.08.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень від 10.02.2017 року просила суд: визнати припиненими трудові відносини між нею та Державною установою «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» (далі - ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ») на підставі ст.44 КЗпП України з дня набрання рішенням законної сили; зобов'язати ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» внести до її трудової книжки запис про звільнення з займаної посади та видати трудову книжку; стягнути з ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 6562,51 грн., вихідну допомогу - 7823,48 грн., моральну шкоду 10 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 7140 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу №6-к/06 від 11.12.2014 року її було призначено на посаду вченого секретаря ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» з 11.12.2014 року.

Починаючи з лютого 2016 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату, чим порушив строки виплати, передбачені ст. 115 КЗпП України.

26.05.2016 року вона подала до канцелярії відповідача заяву про звільнення її з займаної посади з 26.05.2016 року, яку розглянуто не було, наказ про звільнення, трудова книжка не видавались, належного розрахунку здійснено не було, у зв'язку з чим вона має право на вихідну допомогу.

Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, який позбавляє її права укласти трудові відносини з іншим роботодавцем, вона змушена докладати зусиль для організації свого життя, пошуку роботи, щоб мати змогу сплатити за оренду квартири та інші соціальні витрати. Крім того, з боку виконуючого обов'язки керівника на її адресу надходили погрози притягнути до кримінальної відповідальності, чим їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати - 512 грн.43 коп., в порядку відшкодування моральної шкоди - 1000 грн., витрати на правову допомогу - 4760 грн., а всього - 6272 грн. 43 коп. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Визнати припиненими трудові відносини між ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» та ОСОБА_1 , що оформлені наказом №6-у/06 від 11.12.2014 р., на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( ст. 38 КЗпП України) із дня набрання рішенням законної сили.

Трудовий договір, який укладено між ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» та ОСОБА_1, що оформлено наказом №6-к/06 від 11.12.2014 року, визнати припиненим на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( ст. 38 КЗпП України) із дня набрання рішенням суду законної сили.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог щодо припинення трудових відносин та внесення до трудової книжки позивача запису про звільнення з займаної посади.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 починаючи з 27.05.2016 р. не виконує обов'язки вченого секретаря ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» у зв'язку з поданою заявою про звільнення за власним бажанням із зазначенням дати звільнення, державною установою порушуються конституційні права позивача на працю, у суду першої інстанції були всі можливості для ухвалення рішення про визнання припиненими трудових відносини між сторонами та припинити трудовий договір шляхом його розірвання за власним бажанням останньої.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1- ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Пояснив, що в решті заявлених позовних вимог з ухваленим рішенням погоджується. Наполягає лише на перегляді судового рішення в частині відмови у задоволенні позову про припинення трудових відносин.

Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з відпусткою колегія суддів визнала необґрунтованим, оскільки останнє не було підтверджено належними доказами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання трудових відносини припиненими та зобов'язання відповідача внести до трудової книжки позивача відповідний запис про звільнення, а також щодо видачі трудової книжки суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом першої інстанції не дотримано.

Відповідно до ч. 1 cт. 3, cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю Українита інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України).

Частиною 1 ст.9 ЦК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 cт. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в інші місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Судом встановлено, що 11 грудня 2014 року, на підставі наказу директора ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К.Гусака НАМНУ» №6-к/06 від 11.12.2014 р., ОСОБА_1 прийнято на посаду вченого секретаря (а.с.81).

Починаючи з лютого 2016 р. ОСОБА_1 не отримувала заробітну плату, а тому вирішила звільнитись.

Відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_1 є матір'ю малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.92).

26 травня 2016 року ОСОБА_1 на ім'я керівника ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» подала заяву про її звільнення з займаної посади за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, проте відповіді на вказану заяву відповідача не отримала (а.с.4).

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» за період 01.05.2016 -31.05.2016 р. ОСОБА_1 звільнена з 26.06.2016 р. (а.с.71 зв.)

Як вбачається з письмових пояснень представника відповідача, на адресу ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ» надходила заява про звільнення позивача за власним бажанням від 26.05.2016 р., про що було зроблено відмітку канцелярії. Вказана заява зберігається в матеріалах особової справи позивача. Чому попередній керівник у визначений законом термін не прийняв рішення про розірвання трудових відносин з позивачем та проігнорував її заяву про звільнення невідомо.

З огляду на викладене, відповідач не заперечував проти задоволення позову щодо припинення між сторонами трудових відносин та внесення запису до трудової книжки позивача.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Мотивів, із яких суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача про порушення її прав внаслідок не прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду її заяви про звільнення, а також визнання відповідачем позову в частині припинення трудових правовідносин, судове рішення не містить.

При цьому, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що визнання відповідачем позову в частині припинення трудових правовідносин та внесення запису до трудової книжки позивача про її звільнення з займаної посади є важливим і таким, що може прямо вплинути на результат розгляду справи, а тому не можна погодитися з відсутністю в рішенні суду першої інстанції будь-яких аргументів стосовно відмови у його прийнятті.

З огляду на те, що позивач у відповідності до ч.1 ст. 38 КЗпП України має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, при цьому остання попередила про це власника письмово, подавши відповідну заяву, проти чого відповідач не заперечував, колегія суддів вважає можливим прийняти визнання відповідачем позову в частині припинення трудових правовідносин та внесення відповідного запису до трудової книжки.

В порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції вказані положення закону до уваги не взяв, не перевірив і належним чином не з'ясував чи були підстави для звільнення позивача з роботи за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, не надав належної правової оцінки поясненням сторін та зібраним у справі доказам.

За таких підстав ухвалене по справі рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

З огляду на зміст позовних вимог, які сформульований позивачем досить чітко, а функцією суду є не тільки належна кваліфікація спірних правовідносин, а і належна кваліфікація позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та ДУ «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака НАМНУ», що оформлені наказом №6-у/06 від 11.12.2014 р. про призначення ОСОБА_1 на посаду вченого секретаря, на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( ч.1 ст. 38 КЗпП України) з 26.05.2016 р.

З огляду на те, що ст. 44 КЗпП України передбачено підстави виплати та розмір вихідної допомоги, що виплачується працівникам при звільненні, позовна вимога про визнання припиненими трудових відносин на підставі вказаної норми не ґрунтується на законі та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З огляду на те, що належним чином оформлену трудову книжку позивачу видано не було, чим порушено право останньої на подальше працевлаштування, позовні вимоги в частині внесення до трудової книжки позивача запису про її звільнення та видачу трудової книжки є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В решті розгляду заявлених позовних вимог сторони судове рішення не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 , 317 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про припинення трудових відносин, зобов'язання внести до трудової книжки запису про звільнення та видачу трудової книжки скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та Державною установою «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України», що оформлені наказом №6-у/06 від 11.12.2014 р. про призначення ОСОБА_1 на посаду вченого секретаря, припиненими на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( ч.1 ст. 38 КЗпП України), з 26.05.2016 року.

Зобов'язати Державну установу «Інститут невідкладної і відновлювальної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України», внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про її звільнення з займаної посади та видати трудову книжку.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №753/14487/16-ц

Апеляційне провадження: № 22-ц/796/9554/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.