АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 622/1210/15-ц Головуючий 1 інстанції Шабас О.С.
Провадження № 22ц/790/3962/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Золочівської селищної ради Харківської області, державна нотаріальна контора Золочівського району Харківської області про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Золочівської селищної ради Харківської області, державна нотаріальна контора Золочівського району Харківської області про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 січня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 0,15 га та 0,3618 га за вказаною адресою. Позивач вважає зазначені договори недійсними, оскільки при їх укладанні він помилявся щодо правової природи правочинів. Так, вони з дружиною, ОСОБА_4, вирішили розподілити між своїми дітьми нажите майно за час шлюбу. Він вирішив віддати трикімнатну квартиру старшій доньці ОСОБА_8, а молодша - ОСОБА_3, мала б його доглядати та успадкувати родинний будинок, через що він хотів укласти з нею договір довічного утримання. Для цього він звертався за консультацією до приватного та державного нотаріуса. В день укладення угоди нотаріус надав йому ознайомитися з угодами на підпис, проте він погано себе почував через підвищення тиску та неуважно з ними ознайомився. Він розумів, що то були договори дарування будинку та земельних ділянок. Ще він прочитав договір сервітуту, в якому було відображено, що за ним зберігається право проживання у будинку, що він дарує, проте він зрозумів, що саме цей договір і є договором довічного утримання. При укладанні договорів бажав отримати гарантії догляду з боку молодшої доньки ОСОБА_3, тому бажав укласти саме договір довічного утримання. Після укладення договору він лишився проживати у спірному будинку, сплачував комунальні послуги, іншого житла він не має, тому вважає, що помилився щодо природи правочину. В даний час донька та колишня дружина вигнали його з будинку. Тоді він і дізнався, що підписав саме договір дарування, а не довічного утримання.

У зв'язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним: договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 14 січня 2015 року між ним та його донькою ОСОБА_3, що був посвідчений виконуючим обов'язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_5, реєстровий №14; договір дарування земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений від 14 січня 2015 року між ним та його донькою ОСОБА_3, що був посвідчений виконуючим обов'язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_5, реєстровий №18; договір дарування земельної ділянки площею 0,3618 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений від 14 січня 2015 року між ним та його донькою ОСОБА_3, що був посвідчений виконуючим обов'язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_5, реєстровий №22; скасувати державну реєстрацію права власності, стягнути з відповідача судовий збір.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечувала, вказала, що наприкінці 2014 року батьки вирішили розподілити між своїми доньками нажите майно. Так, старшій доньці - ОСОБА_8 батьки подарували квартиру у місті Харкові, а їй вирішили подарувати будинок, в якому вони мали проживати далі однією родиною із батьком та матір'ю. Ці договори дарування були посвідчені майже одночасно з різницею у кілька днів. Батько ніколи не казав про договір довічного утримання. Крім того, вона мала намір доглядати за обома батьками, без будь-яких договірних зобов'язань. Проте в даний час батьки розсварилися, розірвали шлюб та батько не бажає проживати разом з нею у одному будинку. Проте вона ніколи не перешкоджала йому проживати у будинку, крім того, у нього є сервітут на проживання у даному будинку. Зауважила, що батьки бажали саме подарувати двом донькам своє майно, проявляючи в рівній мірі свою батьківську любов до них з сестрою. Проте через сварку батьків в даний час батько має претензії до неї, що нібито бажав від неї довічного утримання, а не дарувати будинок, в той час як до іншої доньки таких вимог не заявляє, хоча вказані договори дарування укладалися майже одночасно. Тобто обставини, з яких в даний час позивач має намір визнати спірні договори дарування недійсними, виникли не на момент укладення договорів, а вже після цього.

Представник Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області в судове засідання не з'явився, просив здійснювати розгляд справи за їх відсутності, пояснив, що станом на 14 січня 2015 року ОСОБА_5 виконував обов'язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області, пояснив суду, що позивач виявив намір здійснити дарування належного йому будинку та земельних ділянок своїй доньці ОСОБА_3, для чого первинно звернувся за консультацією щодо необхідного пакету документів. Отримавши консультацію саме з приводу дарування, він пішов збирати необхідні документи, повернувшись через кілька місяців вже з документами для укладення договорів дарування. Нотаріусом було роз'яснено наслідки вчинення вказаної угоди та запропоновано ще до укладення угоду щодо особистого сервітуту на користування відчужуваним будинком, з метою захисту прав дарувальника. Позивач погодився та знов пішов збирати необхідні документи. Остаточно вони зібралися у день укладання угоди 14 січня 2015 року, коли нотаріусом було надано сторонам для ознайомлення 4 угоди: два договори дарування земельних ділянок, один договір дарування житлового будинку та договір встановлення особистого сервітуту, який гарантував дарувальнику право довічного проживання та користування у відчужуваному житловому будинку. Нотаріусом сторонам роз'яснювався зміст проектів угод, наслідки їх укладення, роз'яснювалося, в тому числі, в чому полягає сервітут для дарувальника. Лише після ознайомлення зі змістом проектів угод, роз'яснення нотаріусом наслідків їх укладення, сторони їх підписали. Одночасно ОСОБА_5 зауважив, що в нього не виникло сумнівів у дієздатності сторін, особи їх було перевірено. На погане самопочуття ніхто не скаржився, як і на наявність будь-яких вад, що перешкоджають укладенню угоди через нерозуміння їх змісту.

Третя особа - ОСОБА_4 проти позову заперечувала, пояснила що, про здійснення дарування нерухомості було вирішено одноголосно на сімейній нараді, мова про договір довічного утримання ніколи не йшла. Чому в даний час ОСОБА_1 оспорює один з договорів дарування, їй не зрозуміло, чому такі самі вимоги не пред'являє до другої доньки - так само. Просила у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Судом встановлено, що 14 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладені договори дарування, за умовами яких ОСОБА_3 отримала у дар житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,3618 га, за адресою: АДРЕСА_1, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка). Вказані договори нотаріально посвідчено ОСОБА_5, виконуючим обов'язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області, та зареєстровані у реєстрі вчинені за згодою дружини дарувальника ОСОБА_4 (а.с.11-12 т.1, а.с.56-63 т.1).

Також 14 січня 2015 року ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 уклали договір особистого сервітуту, відповідно до умов якого сторонами встановлено сервітут, який полягає у особистому праві ОСОБА_1 безоплатно та довічно користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 з надвірними будівлями відповідно до їх цільового призначення. Вказаний договір нотаріально посвідчено ОСОБА_5, виконуючим обов'язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстровано у реєстрі за №26 (а.с.64 т.1).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, є недійсним з підстав того, що при його укладенні він помилився щодо правової природи укладеного договору, він вважав, що підписує договір довічного утримання.

Такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до голови органу опіки та піклування Золочівської РДА Гуріна І.М. з заявою про надання дозволу на дарування житлового будинку будинком АДРЕСА_1, в якому проживає його малолітній онук ОСОБА_7 та донька ОСОБА_3, якій він дарує цей будинок.

24 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до голови органу опіки та піклування Золочівської РДА Гуріна І.М. з заявою про надання дозволу на встановлення сервітуту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в якому проживає його донька ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_7

Щодо стану здоров'я позивача, то судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено, що позивач у віці 53 років 14 січня 2015 року самостійно за кермом власного авто приїхав до нотаріуса для укладення угод, привіз із собою власну родину дружину та молодшу доньку. Стосовно укладання угод позивач завчасно консультувався із державним та приватним нотаріусом. Перед укладанням спірних угод позивач двічі завчасно звернувся до органу опіки та піклування із власноручними заявами, зазначивши мету звернення «для дарування будинку», «для встановлення сервітуту», що свідчить про безумовну обізнаність позивача щодо правової природи угод, які він мав намір вчинити.

Доказів наявності хвороби, що перешкоджала розуміти значення своїх дій, керувати ними, або через яку він потребував сторонньої допомоги, станом на момент укладення угод 14 січня 2015 року позивачем не надано, навпаки, надано докази офіційного працевлаштування на посаді директора підприємства. Вказана посада передбачає наявність в особи певних навичок та вмінь організації роботи, ведення документації установи, обізнаності щодо складання документів та усвідомлення їх змісту перед підписанням. Вказана обставина також свідчить на користь доводів відповідача та третьої особи, що позивач перед підписанням договорів особисто з кожним з них ознайомився та не висловлював жодних зауважень щодо їх змісту, так як вони йому були зрозумілі та відповідали його волі.

Щодо наявності у позивача інвалідності, то зазначено, що інвалідність була встановлена позивачу у віці 17 років, через ампутацію ноги, що не заважало йому протягом життя створити родину, повноцінно працювати, придбати та побудувати нерухомість, вести домашнє господарство, керувати авто тощо.

Отже, доводи позивача, що він будучи працездатним та офіційно працевлаштованим, крім того, займаючись домашнім господарством, станом на 14 січня 2015 року не мав наміру укладати договір дарування, так як потребував сторонньої допомоги, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і спростовуються дослідженими судом доказами щодо працевлаштування позивача та стану його здоров'я, що стало погіршуватися вже після укладення спірних угод.

Доводи позивача про те, що він не міг відчужити шляхом дарування спірний будинок, так як не мав іншого житла, не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються, в тому числі свідченнями самого позивача, так як станом на момент укладення спірних угод 14 січня 2015 року, у нього у власності лишалася трикімнатна квартира, яку він подарував старшій доньці через 2 дні 16 січня 2015 року.

Доводи позивача, що він лишився проживати у спірному будинку, так як вважав, що уклав договір довічного утримання, спростовуються матеріалами справи, а саме договором особистого сервітуту, який закріплював за позивачем довічне право проживання у спірному будинку, свідченнями свідків про обставини укладення угод, а саме, що родина мала намір у повному складі лишатися та лишилася проживати у будинку й далі, прийнявши родиною відповідне рішення.

З огляду на вищезазначене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що станом на момент укладення спірних угод дарування та особистого сервітуту 14 січня 2015 року позивач, будучи здоровою, працездатною людиною, не похилого віку, будучи обізнаною щодо змісту угод, попередньо ознайомившись з ними, неодноразово отримавши консультації нотаріуса, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов, особисто підписав їх, засвідчивши тим самим, що їх зміст повністю відповідав його волі на той момент подарувати відповідачці житловий будинок та 2 земельні ділянки. А через 2 дні подарував іншій доньці квартиру, забезпечивши обох доньок нерухомістю у однаковий спосіб. Відтак, враховуючи, що позивачем не надано доказів наявності обставин, передбачених частиною першої статті 229, та порушення вимог статей 203 і 717 ЦК України при укладенні угоди, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у позові.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що, на її думку, підставою для звернення до суду із даним позовом стало те, що стосунки між її батьками погіршились, вони вирішили розлучитись, а вона підтримала мати, хоча обох батьків любить і вважає, що свої стосунки вони повинні вирішувати самі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді