Справа № 344/3988/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1346/2017
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 3/4 частини квартири, земельну ділянку та житловий будинок, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, 1/2 земельної ділянки та житлового будинку, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати за ним право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області.

ОСОБА_3 у вересні 2013 року звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на вищезазначені квартиру, 1/2 земельної ділянки та житлового будинку.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2013 року та від 30 вересня 2015 року вказані позови обєднано в одне провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року до участі в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3.

Справа судами слухалася неодноразово.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири №92 в будинку №25а на вул. І. Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м.; право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області; право власності на будинок №856, загальною площею 47,9 м.кв., житловою площею 21,7 м.кв., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниці, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири №92 в будинку №25а на вул. І. Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, представник останньої - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для вирішення справи.

Апелянт вважає, що суд безпідставно визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 спірної квартири вважаючи її спільним сумісним майном подружжя, не врахувавши при цьому висновки касаційної інстанції, з яких скасовано попередні судові рішення, і які відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обовязковими при новому розгляді справи.

Зокрема, рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.11.2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Згідно з положеннями ст.ст. 223, 294 ЦПК України вказане рішення набрало чинності 01.12.2007 року. Відповідно шлюб припинено цього дня. А отже, грошовий внесок в сумі 85429,00 грн за договором на пайову участь у частковому будівництві між ТзОВ «К.Г.Д.» та ОСОБА_3 здійснено під час перебування сторін в шлюбі. А не як зазначив суд - після юридичного розірвання шлюбу.

Відповідно неправильним є висновок суду про те, що вказані кошти є особистою власністю ОСОБА_2, отримані від продажу належного йому нерухомого майна. На підтвердження цієї обставини останнім не надано будь-яких належних та допустимих доказів.

Також, на думку апелянта, суд безпідставно вважав, що внаслідок погашення ОСОБА_2 заборгованості за договором про пайову участь після розірвання шлюбу останній має право вимоги до ОСОБА_3 про повернення сплачених коштів або збільшення своєї частки в квартирі за рахунок коштів, які він вніс на ремонт квартири та покращення її стану, сплати комунальних послуг тощо. При цьому суд не врахував, що жодних доказів на підтвердження проведення ремонту у квартирі, сплати комунальних платежів ОСОБА_2 не представлено. Більше того, такі вимоги не були предметом розгляду даної справи.

Крім того, посилаючись на розписки ОСОБА_2 про визнання ним боргу по квартирі, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що стороною договору про пайову участь є ОСОБА_3 В той же час, жодних повноважень на підпис документів від її імені ОСОБА_2 не мав, а ТОВ «К.Г.Д» до неї про необхідність погашення заборгованості не зверталось.

Поза увагою суду залишена і та обставина, що розписки ОСОБА_2 та акт звірки взаємних розрахунків не відповідають вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять обовязкових реквізитів первинних бухгалтерських документів та містять суперечливі відомості.

Не дав суд правильної юридичної оцінки і доводам ОСОБА_3 про відсутність у ОСОБА_2 достатніх коштів для внесення їх за договором пайової участі, а також письмовим доказам про це. Так, згідно довідки Міндоходів за період з 2003 року до 2013 року його доходи не перевищували 1000,00 грн. на місяць. Крім того, з 23.03.2005 року до 29.06.2006 року ОСОБА_2 перебував у Сімферопольському слідчому ізоляторі і в цей період доходів не отримував. Натомість, у ОСОБА_3 були особисті кошти в розмірі 65000,00 Євро, які отримані від ОСОБА_6 на підставі договору позики саме з метою придбання спірної квартири.

Апелянт вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та житлового будинку суд першої інстанції не врахував положення ст. 119 СК України щодо встановлення презумпції спільного проживання подружжя. А відповідно необґрунтовано вважав, що вказане майно придбане ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних відносин. При цьому суд помилково зіслався на матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Так, ні в позовній заяві, ні в протоколі судового засідання від 20.11.2007 року не зазначено, що станом на момент придбання спірного нерухомого майна сторони припинили шлюбні відносини. Відтак, висновок суду про припинення фактичних шлюбних відносин станом на 11.07.2007 року ґрунтується на припущеннях. Не містять цих доказів також позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та довідка Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» філія №2 Деснянського району м. Києва, тому суду належало критично їх оцінити.

Посилаючись на зазначені обставини, просила рішення в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року залишено без мін.

Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення сплачених коштів або збільшення його частки в спірній квартирі за рахунок коштів, внесених на ремонт квартири, покращення її стану та сплату комунальних платежів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири, земельну ділянку та житловий будинок та позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, визнання права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно саме в цій частині апеляційним судом і переглядається рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд її задовольнити.

Позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали, просили суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині цим вимогам закону в повній мірі не відповідає виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.2003 року по 20.11.2007 року (т. 2, а.с. 4).

У шлюбі в них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

16.03.2005 року між ТОВ «К.Г.Д.» та ОСОБА_3 було укладено договір №92 УД 2005 ГЛ на пайову участь у частковому будівництві, відповідно до умов якого ТОВ «К.Г.Д.» прийняло ОСОБА_3 на пайову участь у частковому будівництві житла чотирикімнатної квартири №92 за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Франка Козланюка Грушевського загальною площею 103 м.кв. вартістю 257500 грн., а по закінченню будівництва житлового будинку та здачі його в експлуатацію при умові повної оплати вартості квартири зобовязувалось передати їй вказану квартиру по акту прийому-передачі (т. 2, а.с. 176).

Згідно копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2007 року, виданого на підставі розпорядження міського голови від 27.11.2006 року №654-р, ОСОБА_3 набула право приватної власності на квартиру №92, яка знаходиться по вул. І. Франка, 25а в м. Івано-Франківську (т. 2, а.с. 86, 87).

Судом досліджувався Акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого за період з часу укладення договору по 31.12.2012 року, були здійснені наступні внески: 20.09.2006 року на суму 38765 грн., 28.12.2006 року 80000 грн., 29.11.2007 року - 85429 грн. та 16.10.2008 року 34000 грн., на загальну суму 257500 грн. (т. 2 а.с. 183).

Також досліджувалися представлений представником ОСОБА_3 чек на суму 80000 грн. (т. 2, а.с. 216), та надані ОСОБА_2 чеки на суму 34000 грн., на суму 85429 грн. (т. 2, а.с. 212), та на суму 25 759.32 грн. (т. 2, а.с. 243).

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, висновки суду першої та апеляційної інстанцій про належність квартири №92 в будинку №25а на вул. І. Франка, в м. Івано-Франківську до спільної сумісної власності подружжя є підставними та обґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, отримані за договором позики, укладеним з ОСОБА_6 18.06.2003 року, не заслуговують на увагу, так як договір позики 65000,00 Євро укладено в 2003 році, а договір на пайову участь у частковому будівництві 16.03.2005 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року дійсно з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_6 кошти в розмірі 679900,00 грн. згідно договору позики від 18 червня 2003 року.

Однак, даним рішенням не встановлено мету отримання таких коштів саме на придбання спірної квартири, як і не доведено самою ОСОБА_3 проведення проплат за договором на пайову участь у частковому будівництві одноосібно.

Що стосується визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області, визнання за ОСОБА_2 права власності на будинок №856, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області, то слід зазначити наступне.

Встановлено, що 11.07.2007 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та частини земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передала, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за №856 та частину земельної ділянки для обслуговування будинку, площею 0,2500 га, що знаходяться в с. Яблуниця, Яремчанської міської ради, участок Крамниця (т. 5, а.с. 30-32).

Як зазначено в ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 вбачається, що 06.07.2007 року остання дала згоду на купівлю на умовах та за ціну на свій розсуд чоловіком ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, що розташовані за адресою с. Яблуниця, Івано-Франківської області (т. 5, а.с. 33).

Встановлено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.11.2007 року (т. 2, а.с. 4).

Натомість, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що шлюбні відносини між сторонами були припинені на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки 11.07.2007 року, як і не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 дані обєкти нерухомості придбав за особисті грошові кошти.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що сторони припинили шлюбні відносини за декілька місяців до розірвання шлюбу і ОСОБА_3 з сином виїхала на постійне проживання до м. Києва не заслуговують на увагу, оскільки медичні огляди ОСОБА_9 та його лікування в медичних закладах м. Києва не можуть свідчити про постійне проживання.

Крім того, позивач в судовому засіданні апеляційного суду не заперечував той факт, що відповідач в 2006-2007 роках періодично з сином приїжджала в м. Івано-Франківськ, разом з ним проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, а також те, що протягом зазначеного періоду він намагався зберегти сім'ю.

Однак, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, а тому рішення в цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про визнання права власності на дане майно по 1/2 за кожним з подружжя.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області, визнання за ОСОБА_2 права власності на будинок №856, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 3/4 частини квартири, земельну ділянку та житловий будинок, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, 1/2 земельної ділянки та житлового будинку задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку №856, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку №856, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області.

Рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири №92 в будинку №25а на вул. І. Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м.; визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири №92 в будинку №25а на вул. І. Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_10