Справа № 555/2440/16-ц
Номер провадження 2/555/334/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року

Березнівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Мельничук Н. В.

при секретарі Кравчук С. Я.,

з участю позивача- Сидорчук І.В.

відповідача- Патрикей К.М.

представника позивача- адвоката ОСОБА_1

представника відповідача- адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Березне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки в натурі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки в натурі . Свої вимоги позивачка мотивує тим, що ухвалою Березнівського районного суду від 19 грудня 2013 року визнано мирову угоду по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відповідно до змісту мотивувальної частини якої підтверджено рівність прав сторін по справі на спірний житловий будинок з надвірними спорудами , однак помилково не виділено у власність одному із співвласників 1/2 частину сарая Б-1, загальною площею 16, 75 м. кв. Заявлені позовні вимоги (поділити в натурі житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, № 23 а, по вул. Котляревського у м. Березне , Рівненської області, визнавши за позивачем і відповідачем право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку, та господарські споруди, що відповідають розміру 1/2 частки кожної із сторін у спільному майні та встановлені в процесі розгляду справи факти, щодо рівності прав позивача і відповідача на домоволодіння беззаперечно підтверджують правомірність вимог позивача щодо отримання в процесі поділу спірного нерухомого майна конкретно визначених об»єктів, які відповідають належній їй частці. В ідповідно до рішення виконавчого комітету Березнівської міської ради № 540 від 27 лютого 2014 року частині вищезазначеного житлового будинку , яка належить позивачці присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 , а належній відповідачці по справі частині цього ж будинку присвоєно поштову адресу АДРЕСА_2. КП «Березнівське районне бюро технічної інвентаризації» проведено інвентаризацію та видано технічний паспорт на належну їй частку в будинку . Зареєструвавши своє речове право на домоволодіння, позивачка довірителька звернулася до уповноваженого органу місцевого і рішенням Березнівської міської ради № 663 від 09 липня 2015 року отримала дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, однак безпідставне заперечення відповідачкою прав на відповідну частину земельної ділянки унеможливлює реалізацію права позивачки на приватизацію присадибної земельної ділянки .Всупереч встановленій в судовому порядку та змістом правовстановлюючих документів на будинок та господарські будівлі і споруди, рівності прав співвласників будинку на присадибну земельну ділянку , відповідачка по справі безпідставно відмовляється в добровільному порядку вирішити питання поділу присадибної земельної ділянки на якій розташований будинок з надвірними будівлями і спорудами саме на засадах рівності розміру часток кожного співвласника домоволодіння та висловлює додаткові претензії, зміст яких підтверджує фактичне бажання мати можливість обмежувати вільне використання навіть тієї частини земельної ділянки, яка не відповідає рівності часток, однак на яку погоджується позивачка по справі.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, наведених в поові, просить задовольнити позов.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що поділ земельної ділянки можливий лише згідно абрису від 19 листопада 2015 року.

Допитаний в якості спеціаліста представник Держгеокадастру в Рівненській області ОСОБА_5 пояснив, що земельна ділянка загальною площею 737 м.кв. і підлягає поділу одному співвласнику 48%, що становить 353,76 м.кв, іншому співвласнику 52%, що становить 383,24 м.кв., надав до суду відповідний абрис.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, вивчивши матерiали справи, вважає, що позов пiдлягає до задоволення.

Ухвалою Березнівського районного суду від 19 грудня 2013 року визнано мирову угоду по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відповідно до змісту мотивувальної частини якої підтверджено рівність прав сторін по справі на спірний житловий будинок з надвірними спорудами .

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема,при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Ч.4 та ч.5 ст. 89 ЗК України передбачено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Також, п.п. «е» п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № X, передбачено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

При таких обставинах, позивач, набувши земельну ділянку в спільну власність з відповідачем, має право, попередньо визначивши розмір земельних часток, які на думку позивача є рівними, на поділ земельної ділянки в натурі, виділивши у власність частку земельної ділянки, яка відповідає вартості 1/2 частки всієї земельної ділянки, що знаходиться під житловим будинком і надвірними будівлями і спорудами та необхідна для їх обслуговування.

У відповідності до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року, одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності.

Крім того, як передбачено п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № X, у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, в ч.1 ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч.1 ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Таким чином, з моменту набуття права спільної часткової власності на земельну ділянку, співвласники мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності. Зокрема, у відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. На відміну від вказаного вище положення акту цивільного законодавства, яке надає право співвласнику майна здійснювати його поділ у натрі, - ст. 88 ЗК України, як спеціальною нормою, яка регулює земельні правовідносини, передбачено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Проте, наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого полягає, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.

Як випливає з положення ч.1 та ч.З ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов'язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. В тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі / таке право підлягає судовому захисту.

Такі висновки ґрунтуються на положенні ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній частковій власності.

За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі земельної ділянки, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч.З ст. 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу земельної ділянки в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно. Відповідно до правових приписів ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України , -«власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків».

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.-ст. 9, 41 Конституції України, ст.-ст. З, 15, 118-120, Цивільного процесуального кодексу України, ст.-ст. 355, 356-358, 364-365, 367 Цивільного кодекса України, ст.-ст. 78-79, 87, 88, 120 Земельного кодекса України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Провести поділ земельної ділянки, що розташована за адресою м. Березне вул. Котляревського ,23а, Рівненської області пропорційно належним співвласникам- Сидорчук ОСОБА_6 та ОСОБА_4 часткам житлового будинку з надвірними спорудами № 23 а по вул. Котляревського в м.Березне Рівненської області і виділити ОСОБА_3 в користування зазначену в абрисі від 05 лютого 2016 року частину земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння з присвоєною поштовою адресою : АДРЕСА_3.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Березнівський районний суд.

Суддя: ОСОБА_7