Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/4466/16-ц Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 2 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновська Г.С.,

секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права власності на частину самочинно побудованої прибудови до житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права власності на частину самочинно побудованої прибудови до житлового будинку. В обґрунтування позову вказував, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 був придбаний будинок за адресою: АДРЕСА_1, який за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.02.2012 року розділений між ними з виділенням в натурі та визнанням права власності на 1/2 частку будинку за кожним. У період перебування у шлюбі за спільні кошти, ним, за згодою відповідача, була самочинно побудована прибудова. Дана прибудова введена в експлуатацію у зв'язку з її відповідністю державним стандартам, будівельним нормам та правилам. ОСОБА_1 зазначав, що його пропозиції узгодити та оформити у добровільному порядку питання про визначення часток зазначеної прибудови відповідач залишила без уваги, помилково вважаючи своєю власністю. Позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, та в остаточному варіанті від 20.04.2017 року просив суд визнати за ним та ОСОБА_2 право спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини за кожним на самочинну прибудову літ. «А» до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 27,42 кв.м.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 12 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, судом першої інстанції не було належним чином перевірено доводів позивача, не визначено характер спірних правовідносин. А тому, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; Законами України «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність».

Згідно статті 7 Закону України «Про основи містобудування» державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі було придбано будинок по АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за позивачем. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.02.2012 року розділено нажите за період шлюбу майно, зокрема вищевказаний будинок. Виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності ? ідеальної частки будинку та аналогічно, виділено та визнано право власності на ? ідеальної частки будинку за ОСОБА_1 Також, рішенням суду 1-ї інстанції поділено в натурі між сторонами земельну ділянку розміром 0,567 га, що розташована по АДРЕСА_1

З декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої у Інспекції ДАБК у Житомирській області 10.06.2014 року, вбачається, що на замовлення позивача була здійснена реконструкція житлового будинку з розширенням за рахунок прибудови по АДРЕСА_1 згідно робочого проекту № 07-2013, затвердженого 15.05.2013 року. Відповідно до декларації реконструкція будинку за рахунок прибудови здійснювалась у період з травня 2013 по 2014 роки з повідомленням про початок будівельних робіт 23.05.2013 року, проте зазначена інформація не відповідала дійсності, оскільки, як убачається з постанови № 340/6-Ф по справі про адміністративне правопорушення від 08.08.2013 року ОСОБА_1 надана інформація в повідомленні про початок будівельних робіт серії ЖТ № 63 від 23.05.2013 року, яка не відповідає дійсності, а саме згідно технічного паспорту, виконаного КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, інвентаризаційна справа № 10887, реєстровий № 36386641 від 01.09.2007 року, 1/2 прибудови літ. «А» побудована в 2006 році. На підставі зазначеного, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.96 КУпАП.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірна самочинно збудована прибудова примикає до частини будинку по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2, та знаходиться на земельній ділянці, виділеній їй у власність.

Колегія судді погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У контексті положень ч.3 ст.376 ЦК України, Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" у п.16 роз'яснено, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. За змістом п. 18 Постанови при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.12.2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею 0,0567 га по АДРЕСА_1, рішенням цього ж суду від 16.05.2014 року, поділено в натурі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 0,567 га, що розташована за вищевказаною адресою, згідно шостого варіанту висновку судової земельно-технічної експертизи №26/02-14 від 26.02.2014 року. Спірна самочинно побудована прибудова примикає до частини будинку по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, а також розташована, згідно вищевказаного рішення суду на земельній ділянці, що перебуває у власності відповідача.

Пункт 12 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №6, роз'яснює, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст.376 ЦК України, якою передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво є безпідставними.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК України).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 року спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судами відповідно до законодавства.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша ст.15 ЦК України, частина перша ст.3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10,11,30 ЦК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його звернення до компетентного державного органу про визнання права власності на ? частину спірної прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1, та правильно відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

При розгляді справи судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та дана їм належна оцінка.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді