Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/855/15-ц

2/330/3/2017

"05" липня 2017 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Федорець С.В.

при секретарі - Шеліповій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт Якимівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Атманай» про стягнення суми боргу за договором позики, суд

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Племзавод «Атманай» про стягнення суми боргу за договором позики за наступними підставами.

Між позивачем та відповідачем 01.01.2011 року було укладено договір грошової позики, згідно до умов якого позивачем було надано відповідачеві грошові кошти у сумі 3500000 гривень строком на 36 місяців, тобто до 01.01.2014 року. У відповідності до умов договору, протягом 10 днів після спливу зазначеного строку відповідач був зобов'язаний повернути вказану суму позивачеві у повному розмірі. Однак, як вказує позивач, у зазначений у договорі строк відповідач суму позики йому не повернув і на неодноразові звернення позивача щодо повернення грошей позитивних відповідей не надає.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 01.01.2011 року та понесені позивачем судові витрати.

в подальшому позивач, користуючись правами, наданими йому у відповідності до ст. 31 ЦПК, збільшив розмір позовних вимог, та, спираючись на положення статей 549-552, 625, 1049, 1050 ЦК України, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 01.01.2011 року, з урахуванням відсотків за несвоєчасне виконання зобов'язання, інфляційних затрат, відсотків за користування чужими коштами та пені, у загальній сумі 7537260,52 гривень.

У судовому засіданні позивач та його представники на задоволенні позову наполягають.

Представники відповідача у судовому засіданні надали письмові заперечення проти позову та пояснили, що дійсно, 01.01.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір грошової позики, за яким відповідачем було отримано від позивача у позику грошові кошти у сумі 3500000 гривень. Однак, ці кошти були повністю повернуті позивачеві, про що між сторонами договору було складено додаткову угоду від 23.05.2014 року. ОСОБА_2 того, представники відповідача вважають, що безпідставними є посилання позивача на положення ст. 1048 ЦК України, оскільки у вказаній статті передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики у разі, якщо інше не передбачено договором або законом. Натомість, п. 1.2 договору позики від 01.01.2011 року говорить про те, що проценти за користування позикою або будь-яке відшкодування позикодавцю не виплачується. Також, на думку сторони відповідача, у даному випадку неможна посилатися на положення статей 549-552 ЦК України, положення яких застосовується щодо виплати неустойки за несвоєчасне повернення речей, що визначені родовими ознаками. Щодо розрахунку позивачем індексу інфляції на підставі ст. 625 ЦК України, представники відповідача вважають, що він позивачем зроблений невірно і є завищеним на 48704,17 гривень.

На підставі викладених заперечень сторона відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором.

Статтями 549-552, 625, 1050 ЦК України передбачено відповідальність за невиконання зобов'язання.

Дійсно, 01.01.2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Племзавод «Атманай» було укладено договір грошової позики, оригінал якого було надано суду та перебуває у матеріалах цивільної справи.

За п. 1.1 вказаного договору позивач зобов'язався надати відповідачеві у власність грошові кошти у розмірі 3500000 гривень, а відповідач зобов'язався повернути вказану суму позивачеві.

У відповідності до п. 2.2 договору, строк, на який надається позика відповідачеві, складає 36 місяців з моменту отримання позики, а саме до 01.01.2014 року.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що після спливу строку, зазначеного у п. 2.2, відповідач зобов'язаний повернути позивачеві суму отриманої позики протягом 10 днів.

Зазначені у договорі кошти у сумі 3500000 гривень дійсно були передані позивачем відповідачеві, про що свідчать надані до матеріалів справи Акт звіряння розрахунків між ТОВ «Племзавод «Атманай» та ОСОБА_1 згідно договору грошового займу від 01.01.2011 року станом на 01.04.2011 року та Висновок по результатам аналізу фінансово-економічного стану ТОВ «Племзавод «Атманай» від 15.03.2011 року (а.с. 124-127 т. 1).

Ці факти сторонами у судовому засіданні не оспорюються, тому, на підставі ст. 61 ЦПК України, суд вважає їх достовірно встановленими.

Однак, сторона відповідача стверджує, що відповідачем було повернуто грошові кошти за договором позики від 01.11.2011 року позивачеві у повному розмірі, на підтвердження чого надані копії видаткових касових ордерів (а.с. 70-114 т. 1), засвідчені підписом виконавчого директора ТОВ «Племзавод «Атманай» та печаткою підприємства.

Також представники відповідача посилаються на те, що 23.05.2014 року між позивачем та ТОВ «Племзавод «Атманай» було укладено додаткову угоду до договору грошової позики від 01.01.2011 року, у відповідності до якої, сторони вирішили припинити дію Договору з дати підписання цієї угоди, а на дату підписання угоди усі розрахунки сторонами за Договором проведені, передана за Договором сума позики повернута позичальником позикодавцю у повному обсязі, сторони не мають одна до одної будь-яких претензій відносно виконання Договору.

Натомість, позивач стверджує, що надану відповідачем ОСОБА_3 угоду від 23.05.2014 року він не підписував, оскільки розрахунку з ним відповідач не провів і суму позики не повернув до теперішнього часу.

Для підтвердження своїх посилань належним чином стороною позивача заявлялися клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи, які задовольнялися судом.

Так, згідно до висновку експерта від 23.03.2016 року за №477/1, експерт не зміг надати відповіді на поставлені на вирішення питання щодо виконання підпису у ОСОБА_3 угоді до договору грошової позики від 01.01.2011 року у графі «підписи сторін» позивачем чи іншою особою, через малий обсяг графічної інформації, що міститься у підписі, зумовлений простотою його будови.

Оскільки експертами не були вирішені зазначені питання, судом, за клопотанням сторін, було призначено по справі повторну експертизу.

У відповідності до висновку експертів за результатами проведення повторної судової почеркознавчої експертизи за №15365/15366/16-32 від 30.11.2016 року (а.с. 148-152 т. 2), підписи від імені ОСОБА_1 у розділі «підписи сторін у графі «Мовчан Сергій Вікторович» у рядку «С.Мовчан» «Дополнительного соглашения к договору денежного займа от 01.01.2011» від 23.05.2014, а також у розділі «7. Реквизиты сторон» у графі «Займодатель» у рядку «С.В. Мовчан» «Договора денежного займа» від 01.01.2011 року виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів та виконано ОСОБА_1.

Сторона позивача у судовому засіданні вказувала на те, що висновок експертів №15365/15366/16-32 від 30.11.2016 року має буди підданий сумніву та не може прийматися судом як належний доказ доводів сторони відповідача через його неправдивість.

Так, на думку представників позивача, підтвердженням їх доводів з цього приводу є те, що ухвалою суду від 21.09.2016 року витрати по оплаті призначеної повторної судової почеркознавчої експертизи покладено на сторони у рівних частках. Однак, позивач стверджує, що свою частину цих витрат він не оплачував, але, не дивлячись на це, експертами було проведено дослідження та надано висновок.

Проте, на неодноразові запити суду до експертної установи, співробітниками якої було проведено зазначене експертне дослідження, було отримано відповіді про те, що ОСОБА_1 було на рахунок установи перераховано грошову суму у розмірі 4104, 40 гривень (що складає половину вартості експертного дослідження) 17.11.2016 року через банківську установу АБ «Укрсиббанк» у м. Києві (а.с. 181, 192, 201-207 т. 2).

Таким чином, доводи сторони позивача у цій частині, на думку суду, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Також безпідставними суд вважає посилання позивача на те, що він не міг здійснювати платежі у м. Києві станом на 17.11.2016 року, оскільки на цей час він перебував під домашнім арештом, який було застосовано до нього як запобіжний захід по кримінальному провадженню, і зобов'язаний був знаходитися за місцем свого мешкання у ІНФОРМАЦІЯ_1, а даних про порушення ним умов застосованого запобіжного заходу немає. Однак, здійснити зазначений платіж міг не особисто ОСОБА_1, а від його імені будь-яка інша особа.

ОСОБА_2 того, ставлячи під сумнів висновок експертів №15365/15366/16-32, стороною позивача було надано рецензію на вказаний висновок, складену 22.12.2016 року експертом вищого кваліфікаційного класу ОСОБА_2 (а.с. 208-210 т. 2), згідно до якої експертами в ході проведення дослідження застосовано неналежну методику, внаслідок чого висновки експерта неможна вважати достовірними.

За клопотанням сторони позивача ОСОБА_2 був допитаний у судовому засіданні у якості спеціаліста, який пояснив, що, на його думку, через мало інформативність досліджуваного в ході експертизи підпису експертами повинна була застосовуватися інша методика.

Однак, надаючи оцінку показам ОСОБА_2 в цій частині та наданій стороною позивача рецензії, суд враховує те, що у судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що висновок про мало інформативність дослідженого підпису він зробив самостійно і суб'єктивно, хоча він не є спеціалістом з почеркознавчого дослідження та має зовсім інший фах. Також судом враховується, що стороною позивача висновок експертів від 30.11.2016 року не оскаржував ся, із заявою щодо внесення до ЄРДР відомостей відносно експертів з приводу надання ними завідомо неправдивого висновку позивач та його представники не зверталися.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що висновок експертів за №15365/15366/16-32 від 30.11.2016 року є належним доказом і сумніви у його достовірності стороною позивача не доведені та повністю були спростовані в ході розгляду справи.

Також належними доказами, на думку суду, є надані стороною відповідача копії платіжних доручень про перерахування на ім'я позивача грошових коштів на виконання зобов'язань за договором позики від 01.01.2011 року, оскільки вони належним чином завірені підписом виконавчого директора та печаткою підприємства.

Таким чином, на думку суду, знайшли підтвердження посилання сторони відповідача на те, що відповідачем суму позики за договором від 01.01.2011 року позивачеві повернуто, що позивач особисто засвідчив своїм підписом у додатковій угоді до вказаного договору від 23.05.2014 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, ст. 528, 527, 530, 625, 629, 1046,-1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Атманай» про стягнення суми за договором позики відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Запорізької області безпосередньо через Якимівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення у той же строк з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: С.В. Федорець