У х в а л а

іменем україни

28 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним договору факторингу,за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом про визнання недійсним договору факторингу, посилаючись на те, що 18 липня 2008 року між нею та Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (далі − ЗАТ «Сведбанк Інвест») було укладено кредитний договір № 1252-Ф, відповідно до якого банк зобов'язався надати їй споживчий кредит шляхом встановлення ліміту кредитування у розмірі 895 000 дол. США.

28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі − ПАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі − ПАТ «Омега Банк»), та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Вектор Плюс» (далі − ТОВ «ФК «Вектор Плюс») укладено договір факторингу № 15, за яким передано право вимоги до позивача за вказаним кредитним договором. Однак її не було повідомлено про відступлення права вимоги.

Позивач зазначає, що договір факторингу в частині передачі права вимоги за вказаним кредитним договором має бути визнаний недійсним, оскільки кредитний договір було укладено із ЗАТ «Сведбанк Інвест». ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» не був кредитором за кредитним договором, тому не мав права передавати за ним право вимоги.

ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не передавав ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», ніяких грошових коштів на підставі договору факторингу, тому договір факторингу не відповідає вимогам ст. 1077 ЦК України.

Також ТОВ «ФК «Вектор Плюс» передано право недійсної вимоги, оскільки товариству не було передано жодних фінансових документів, що підтверджують надання кредиту позивачу, як позичальнику, тоді як кредитний договір підтверджує лише зобов'язання банку надати кредит позичальнику.

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до п. 1.2 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого у МЮУ 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Таким чином, у фактора немає права на придбання права вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання.

Також, позивач зазначала, що кредитний договір передбачає обов'язок позивача повертати кредит в іноземній валюті, тому банком було відступлено право вимоги повернення іноземної валюти. За таких обставин ТОВ «ФК «Вектор Плюс» для здійснення факторингових операцій, що є валютними, повинно мати генеральну валютну ліцензію НБУ, проте товариство такої ліцензії немає.

На підставі викладеного позивач просив договір факторингу визнати недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та направити справу до цього ж суду, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу Українита цього Закону.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір факторингу укладено з дотриманням вимог діючого законодавства і права позивача порушені не були, а отже підстави для визнання його недійсним відсутні, оскільки судами встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є фінансовою установою, яка зареєстрована відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та якій видано відповідне свідоцтво 16 листопада 2012року, а позивач не виконав свої зобов'язання по поверненню кредиту та виплати банку процентів за користування кредитом, строк виконання яких настав, а відтак спірний договір факторингу відповідає нормам матеріального права, які регулюють правовідносини факторингу.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

Ю.Г.Іваненко

О.В.Ступак