Справа №278/1368/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

14 вересня 2017 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Дубовік О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуцало Н. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягненнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначив, що 10 січня 2017 року надав у борг відповідачу під розписку грошові кошти в розмірі 1500 доларів США строком на три місяці, але не пізніше як до 01 квітня 2017 року. Оскільки відповідач не повернула кошти, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаною розпискою від 10.01.2017 року в сумі 1500,00 доларів США в гривневому еквіваленті - національній валюті України на момент фактичного розрахунку та сплачений судовий збір у сумі 640,00 грн.

Позивач у судове засідання 14.09.2017 р. не зявився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 27). Позовні вимоги під час судового засідання 09.08.2017 року підтримав, зазначив, що борг відповідачем не повернуто.

Відповідач у судове засідання повторно не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 20, 26) за зареєстрованим місцем проживння (а.с. 16), про причини неявки суд не повідомила. Із заявою про розгляд справи за її відсутності до суду не зверталась.

За таких обставин, враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення у заочному порядку за відсутності сторін, без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом, що відповідає положенням, які передбачені ч. 2 ст. 158, ч. 4 ст. 169, ч. 2 ст. 197 та ст. 224 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 січня 2017 року позивач ОСОБА_1 надав у борг відповідачу ОСОБА_2 під розписку грошові кошти в сумі 1500 доларів США строком на три місяці, але у будь-якому разі до 01 квітня 2017 року.

Грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 були передані, що підтверджується підписом позикодавця у розпискі, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи (а.с 28).

Вищевказані обставини були підтверджені позивачем та не спростовані відповідачем.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Суд приймає вказаний документ в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов'язання.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов'язань відповідача позивачем була надана боргова розписка.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як зазначив позивач під час розгляду справи та у поданій заяві від 14.09.2017 року (а.с. 27), відповідач до цього часу не повернула позичені кошти.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, тощо).

Відповідно до пункту 14 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судові рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи, що відповідач взяв у позивача у борг (позику) грошові кошти, які зобов'язався повернути, але у визначені строки взяті на себе зобов'язання не виконав, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Тобто стягнення заборгованості проводиться за курсом НБУ станом на 14.09.2017 року - день ухвалення рішення, що згідно інформації з офіційного сайту Національного банку України становить 2607.9643 грн за 100 доларів США (26,08 грн. за 1 дол. США).

Таким чином, заборгованість за договором позики від 10.01.2017 року відповідача перед позивачем складає 1500 доларів США, що у перерахунку за вказаним курсом становить 39120 грн.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зважає на те, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористалась, відтак суд виходить із наданих позивачем доказів, які містяться у матеріалах справи, і приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики - розписки у сумі 39120 грн.

Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею й документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнено судовий збір у розмірі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 524, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 615, 625, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 169 ч. 4, 209, 212, 214-215, 224-226, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягненнення боргу чатково.

Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер платника податків НОМЕР_2, заборгованість за договором позики (розписки) від 10 січня 2017 року у сумі 39120 (тридцять дев'ять тисяч сто двадцять) гривень 00 копійок, що за курсом Національного банку України станом на 14 вересня 2017 року складає еквівалент 1500 (одна тисяча п'ятсот) доларів США 00 центів.

Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер платника податків НОМЕР_2, сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його отримання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О. М. Дубовік