Ухвала

Іменем України

23 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами недійсними, визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що його батькам: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 Рівненського району Рівненської області. Вони, позивачі, протягом тривалого часу працювали за кордоном та надавали матеріальну допомогу батькам. У 2006 році сторони домовились про те, що на місці старого будинку вони разом зведуть новий, який після смерті позивачів успадкує їхня старша дочка - ОСОБА_4 При цьому вони виплатили батькам, відповідачам, 10 тис. доларів США. Протягом 2006-2008 років вони передали для будівництва будинку 50 тис. доларів США. Крім того, ОСОБА_4 продала квартиру за 56 тис. доларів США, яка надавалася на сім'ю з чотирьох осіб, зокрема позивачам та їхнім дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_7, гроші від продажу якої витратила на будівництво спірного житлового будинку. У 2012 році їм стало відомо, що ОСОБА_5 подарував зазначений житловий будинок та розташовану під ним земельну ділянку ОСОБА_4 В подальшому ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, а 26 лютого 2013 року подав до суду заяву про залишення позову без розгляду, стверджуючи при цьому, що він підписав чисті аркуші паперу і позов не підтримує.

Посилаючись на те, що вони придбали у ОСОБА_5 спірний житловий будинок та вклали у будівництво нового житлового будинку на його місці 112 тис. доларів США, а також на те, що договір дарування від 24 листопада 2011 року був вчинений під впливом обману, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати цей договір дарування недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, визнати за ними право власності на зазначений житловий будинок.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року провадження у в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_5 закрито у зв'язку із смертю останнього (п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 Рівненського району Рівненської області.

Протягом 2007-2010 років ОСОБА_5 зруйнував старий житловий будинок та звів на його місці новий.

На підставі рішення виконавчого комітету Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 30 червня 2011 року № 64, ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право приватної власності на новостворений житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 Рівненського району Рівненської області.

24 листопада 2011 року ОСОБА_5 подарував зазначений вище будинок ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що вони у 2006 році придбали зазначений будинок за 10 тис. доларів та вклали у будівництво нового будинку 112 тис. доларів США, а ОСОБА_5 при укладенні договору дарування було введено в оману.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачі не були стороною договору дарування від 24 листопада 2011 року, тому правових підстав для визнання цього договору недійсним за їхнім позовом немає. При цьому ОСОБА_6 та ОСОБА_5 при укладенні договору дарування написали заяви, з яких вбачається, що їхнє волевиявлення на укладення цього договору було вільним.

Крім того, звертаючись із вимогою про визнання права власності на зазначений вище житловий будинок, позивачі не надали будь-яких належних та допустимих доказів, що рішення виконавчого комітету Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 30 червня 2011 року № 64 про видачу ОСОБА_5 свідоцтва про право приватної власності на новостворений житловий будинок з надвірними будівлями та свідоцтво про право власності на це майно у встановленому порядку визнані недійсними, у тому числі і з тих підстав, що це майно фактично було збудовано не за кошти ОСОБА_5, а за їхні кошти.

Доводи касаційної скарги про придбання позивачами житлового будинку відхиляються колегією суддів, оскільки вони не довели (ст. ст. 10, 60 ЦПК України) належними та допустимими доказами укладення між ними та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу, який за формою та змістом відповідав би чинному законодавству України, посилання на усні домовленості також не підтверджені доказами.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Умнова