АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5164/17 Головуючий 1-ї інстанції Одарюк М.П.
Справа № 623/1399/14-ц Доповідач Колтунова А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кіся П.В., Кругової С.С.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 червня 2017 року за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи: старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області - ОСОБА_1, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на дії державних виконавців,-

ВСТАНОВИЛА:

22 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області - ОСОБА_1, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області).

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року скасовано постанову державного виконавця ВДВС Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області від 24 грудня 2015 року про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 13 255,40 грн.; постанову державного виконавця ВДВС Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області від 05 травня 2016 року про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови ВДВС Ізюмського МРУЮ у Харківській області від 24 грудня 2015 року про стягнення виконавчого збору та постанову державного виконавця Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору. Зобовязано Ізюмський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Харківській області повернути ОСОБА_2 суми, стягнені із його заробітної плати на виконання постанови державного виконавця Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору в розмірі 13 255,40 грн.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 березня 2017 року доповнено ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року в частині зазначення місцезнаходження Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області та місця проживання ОСОБА_2

17 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області з заявою про примусове виконання ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року в частині повернення грошових сум, стягнутих із заробітної плати.

Повідомленням державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області від 04 травня 2017 року повернуто без прийняття до виконання ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року у звязку з тим, що зазначена ухвала не є виконавчим документом в розуміння Закону України «Про виконавче провадження».

Зважаючи на зазначене, заявник просив суд визнати дії державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання неправомірними, зобовязати ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області прийняти до виконання ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року, з урахуванням доповнень, внесених ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 березня 2017 року, про повернення ОСОБА_2 грошових сум, стягнених із заробітної плати на виконання постанови державного виконавця Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області, прийнятої в межах виконавчого провадження про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору в розмірі 13 255,40 грн.

12 червня 2017 року представником ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_1 подано заперечення на вищевказану скаргу, в обґрунтування якої зазначила, що дії державного виконавця є обґрунтованими та такими, що здійснені в межах Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ОСОБА_3, натомість виконавчих листів, подано до виконання судові рішення, які не є виконавчим документом. Зважаючи на зазначене, просила суд у задоволенні скарги відмовити.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 червня 2017 року скаргу ОСОБА_2 задоволено. Визнано дії старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області Мельник Т.О. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання відповідно до повідомлення від 04 травня 2017 року неправомірними. Зобовязано ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області прийняти до виконання ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року з урахуванням змін, внесених ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 березня 2017 року, про повернення ОСОБА_2 сум, стягнених із його заробітної плати на виконання постанови державного виконавця Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області, прийнятої в межах виконавчого провадження про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору в розмірі 13 255,40 грн.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції представником ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні скарги відмовити. При цьому посилається на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам по справі. Судом не було надано належної оцінки тому факту, що надані скаржником судові рішення не є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження». Ухвала Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року не була оформлена з урахуванням вимог, встановлених ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та у звязку з невідповідністю вимогам виконавчого документу була повернута скаржнику. Також, суд першої інстанції, в частині зобовязання державного виконавця прийняти до виконання виконавчий документ, вийшов за межі повноважень, оскільки не має права зобовязати державного виконавця до вчинення дій, які відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем.

В суді апеляційної інстанції представник ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

Представник ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області та представника заявника, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця неправомірними та покладаючи зобовязання на ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області прийняти до виконання ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження» ухвала суду є виконавчим документом та підлягає прийняттю до виконання. Державним виконавцем в повідомленні про повернення виконавчого документу не було зазначено та розяснено яким саме вимогам ст. 4 даного закону не відповідає ухвала суду як виконавчий документ.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року, скасовано постанову державного виконавця ВДВС Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області від 24 грудня 2015 року про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 13 255,40 грн.; постанову державного виконавця ВДВС Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області від 05 травня 2016 року про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови ВДВС Ізюмського МРУЮ у Харківській області від 24 грудня 2015 року про стягнення виконавчого збору та постанову державного виконавця Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору. Зобовязано Ізюмський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Харківській області повернути ОСОБА_2 суми, стягнені із його заробітної плати на виконання постанови державного виконавця Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на користь держави виконавчого збору в розмірі 13 255,40 грн. (а.с. 40, 41).

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 березня 2017 року доповнено ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року шляхом зазначення місцезнаходження Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області та місця проживання ОСОБА_2 (а.с. 46).

17 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області з заявою про примусове виконання ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року. До зазначеної заяви надав ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року, ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року (а.с. 6).

Повідомленням старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області Мельник Т.О. від 04 травня 2017 року ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року повернуто без прийняття до виконання, оскільки вона не є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а отже не відповідає вимогам, передбаченим ст. 4 цього закону (а.с. 7).

З правового аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що дії державного виконавця є неправомірними та такими, що суперечать змісту ст. 3 цього закону.

Згідно п.2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Таким чином, примусовому виконанню підлягають ухвали судів у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Подана ОСОБА_2 до ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області разом з заявою про примусове виконання ухвала Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року є виконавчим документом в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» та є безпосередньою підставою для відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Повертаючи ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року державним виконавцем не було розяснено яким саме вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» не відповідає дана ухвала, чим, на думку колегії суддів, порушено ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» щодо умови неупередженості, своєчасності та ефективності вчинення виконавчої дії.

В апеляційній скарзі представник ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області посилався на невідповідність предявленої ОСОБА_2 ухвали вимогам ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме відсутності дати видачі документу, повного найменування (для юридичної особи) або прізвище, імя по батькові (для фізичної особи) стягувача та боржника, їх місцезнаходження або адреса місця проживання, ідентифікаційний код та строк предявлення рішення до виконання.

Проте, колегія суддів вважає дані посилання непереконливими та ставиться до них критично.

Як було вищезазначено, ОСОБА_2 до ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області разом з заявою про примусове виконання було подано ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 березня 2017 року, якою доповнено ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року шляхом зазначення місцезнаходження Ізюмського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області та місця проживання ОСОБА_2

Що ж стосується відсутності в ухвалі суду ідентифікаційного номера та ідентифікаційного коду, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до п.3 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Таким чином, законодавцем передбачена можливість державного виконавця, з метою вжиття передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій, отримати інформацію, на відсутність якої він посилався в апеляційній скарзі, у процесі здійснення виконавчого провадження.

Таким чином, державним виконавцем не вчинено дій, що є його обовязком,

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 травня 2014 року по цивільній справі №6-45цс14, яка відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції, відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного номеру не може вважатися належною підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження без встановлення наявності у державного виконавця можливості самостійно отримати таку інформацію.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції представникомВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, з яких вбачається, що державним виконавцем було здійснено дії, спрямовані на отримання інформації, якої не вистачає для здійснення виконавчого провадження, неможливості самостійного отримання такої інформації або повідомлення ОСОБА_2, з метою ефективного та своєчасного вчинення виконавчих дій, про необхідність надання цієї інформації.

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності дій державного виконавця щодо повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

Що ж стосується посилань щодо перевищення судом першої інстанції повноважень у звязку з зобовязанням державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби прийняти вищезазначені ухвали до виконання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам ст. 387 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Таким чином, зазначеною статтею прямо передбачено повноваження суду щодо можливість зобовязання державного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення.

Колегія суддів, перевіряючи ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що суд, правильно встановивши обставини у справі, постановив ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала - залишенню без змін.

На підставі викладеного, ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст. 313, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст. 315, ст. 317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: П.В. Кісь

ОСОБА_4