15.09.2017 Справа № 756/4205/15-ц
Ун.№756/4205/15-ц
Пр.№2/756/3997/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Майбоженко А.М.

при секретарі - Ковган О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що протягом 2007 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40650,00 євро в рахунок майбутнього придбання садового будинку та земельної ділянки, про що було складено відповідні розписки. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, стягнення коштів і відшкодування шкоди у задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна, набутого без достатньої правової підстави, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, стягнення завданих збитків, первісний позов було задоволено, зустрічний позов задоволено частково. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року зазначене рішення було змінено в частині солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40650,00 євро. Незважаючи на те, що рішення про стягнення належних йому коштів набуло законної сили 18 квітня 2013 року, відповідач не повернула борг, у зв'язку з чим ОСОБА_1 змушений був звернутись до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві за примусовим виконанням рішення суду. 23 травня 2013 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Льовіною А.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №38123725 про стягнення з ОСОБА_2 боргу у розмірі 429990,52 грн. на користь ОСОБА_1 02 лютого 2015 року розпорядженням державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було прийнято рішення перерахувати грошові кошти у розмірі 445990,52 грн., сплачені відповідачем на рахунок позивача. 11 березня 2015 року у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду виконавче провадження щодо стягнення з відповідача грошових коштів на користь ОСОБА_1 було закрито, про що винесена відповідна постанова.

Враховуючи те, що відповідач безпідставно утримувала грошові кошти позивача у розмірі 40650,00 євро і тривалий час відмовлялась їх повернути, та з врахуванням того, що при прийнятті рішення про стягнення відповідних грошових коштів Оболонським районним судом м. Києва відповідні зобов'язання було перераховано в національну валюту України за курсом, встановленим НБУ на день прийняття рішення (428 170, 52 грн.), позивач фактично отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 18500,65 євро. У зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов'язання щодо повернення грошових коштів, для відновлення порушеного внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 права власності, ОСОБА_1 необхідно придбати 22149,15 євро, які і є реальними збитками яких він зазнав. З цих підстав позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь завдані збитки у розмірі 22149,15 євро.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 650 євро, що за курсом НБУ становило 428 170 грн 52 коп., стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16 000 грн та судові витрати з кожного з відповідачів у розмірі 910 грн.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року скасовано в частині солідарного стягнення грошових коштів у сумі 40 650 євро, що за курсом НБУ становило 428 170 грн 52 коп., та стягнення судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 650 євро, що за курсом НБУ становило 428 170 грн 52 коп., та судові витрати у розмірі 1 820 грн.

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві) від 23 травня 2013 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 429 990 грн 52 коп., яке 27 травня 2013 року було об'єднано з виконавчим провадженням про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 000 грн.

02 лютого 2015 року розпорядженням державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві № 38154819 прийнято рішення перерахувати 445 990 грн 52 коп. боргу на рахунок стягувача ОСОБА_1 та постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Мойсеєнка В.В. від 11 березня 2015 року закінчено виконавче провадження у зв'язку з фактичним виконанням ОСОБА_2 рішення суду.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок несвоєчасного виконання ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року, а також через курсову різницю він фактично отримав лише 18 500 євро, замість 40 650 євро, а тому просив стягнути різницю між даними сумами - 22 149,15 євро в якості завданих йому збитків, пов'язаних із здорожченням валюти.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до положень ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Цією ж нормою прямої дії визначено основні засади судочинства, серед яких - обов'язковість судового рішення.

За змістом ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення в справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року, заява №3236/03).

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва від 18.04.2013 року встановлено, що між сторонами виник спір за наступних обставин. Для вирішення житлових питань ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_2, уклали усну угоду про продаж садового будинку та частини земельної ділянки, площею 0,03 га для ведення садівництва, розташованих у Святошинському районі м. Києва садівницького товариства «Берковець-1» по АДРЕСА_1. В забезпечення виконання зобов'язання за майбутнім договором купівлі-продажу вказаного вище майна, ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 37 150 євро, що підтверджується розпискою від 05.04.2007 року. Відповідно до вказаної розписки, позивач зобов'язувався сплатити решту грошових коштів у розмірі 18 000 євро протягом чотирьох років та 5% річних від залишку суми і 2500 доларів США за сарай. На виконання домовленостей позивач протягом 7 місяців передавав ОСОБА_3 по 500 євро. Всього позивачем було сплачено відповідачам 40 650 євро. Вказана обставина знайшла своє підтвердження в поясненнях ОСОБА_2, яка не заперечувала факт отримання нею та ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 40 650 євро. Крім того, на виконання умов мирової угоди, погодженої Святошинським районним судом м. Києва, в період з 27.10.2009 року по 23.12.2009 року позивач додатково сплатив ОСОБА_2 16000 грн. Також встановлено, що договір купівлі-продажу садового будинку та частини земельної ділянки, площею 0,03 га, сторонами укладений не був у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених відповідачем правовстановлюючих документів на садовий будинок та частину земельної ділянки. Оцінивши всі обставини справи, судом було прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 40 650 євро на користь ОСОБА_1, при цьому в резолютивній частині даного рішення зазначено, що за курсом НБУ це становить 428 170,52 грн. Зі змісту мотивувальної частини рішення суду вбачається, що даний еквівалент визначений судом станом на час розгляду справи.

Судом встановлено, що зобов'язання, яке виникло між сторонами в даній справі має грошовий еквівалент в іноземній валюті (євро).

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

На підставі вищевказаного судового рішення було видано виконавчий лист, який знаходився на виконанні у відділі ДВС Оболонського районного управління юстиції в м.Києві. На виконання вказаного рішення, ОСОБА_2 26.01.2015 року було перераховано кошти у розмірі 490 823,21 грн.

Суд вважає, що саме ця дата (26.01.2015 року) є днем платежу у розумінні ст.533 ЦК України. Згідно курсу Національного Банку України, станом на 26.01.2015 року вказана сума складала 27 730,12 євро, тобто вказана сума є значно нижчою за ту, що визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання.

Після цього державним виконавцем прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, суд вважає, що рішення суду, яке згідно норм прямої дії Конституції України є обов'язковим до виконання, яке забезпечується державою, станом на момент розгляду даної справи не виконано, що свідчить про неповноту та неправильність рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду.

Розділом VII ЦПК України визначено порядок судового контролю за виконанням судового рішення. Статтею 383 ЦПК України надано право стороні виконавчого провадження звернутись до суду зі скаргою, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця, зокрема, під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Позивач не звертався до суду зі скаргами щодо рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з посиланням на неповноту виконання судового рішення.

Разом з тим, позивачем пред'явлено окремі вимоги про стягнення залишку коштів, визначених рішенням суду від 18.04.2013 року як грошове зобов'язання відповідача ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 При цьому зазначено, що дані кошти є його збитками, завданими здорожченням іноземної валюти та невиконанням ОСОБА_2 рішення суду у визначений строк.

Суд не може погодитись з таким твердженням позивача, вважає, що пред'явлення ще одного позову до відповідача щодо стягнення коштів, доля яких вирішена судовим рішенням, порушує принцип юридичної визначеності, що передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень. Суд дійшов такого висновку з урахуванням того, що спір між сторонами вже був вирішений судом, визначено обсяг зобов'язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, дане зобов'язання мало бути виконане в повному обсязі, чого здійснено не було.

При цьому, суд вважає правильним звернути увагу на те, що згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12.07.2017 року в справі №6-708цс17, звернуто увагу на те, що якщо виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті, то висновки судів про правомірність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження є передчасними, оскільки суд не встановив, який доларовий еквівалент становить стягнута з боржника сума в гривні та в якій частині вона покриває загальну заборгованість перед банком стягнуту за рішенням суду.

З цих підстав, суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.129, 129-1 Конституції України, ст.ст.22, 383, 533, 611 ЦК України, ст.ст.4, 10, 11, 60, 61, 79, 86, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м.Києва через Оболонський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.М.Майбоженко