АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3988/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1000/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Мартєва С.Ю., Абрамова П.С.,

з участю секретаря: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 3950,70 грн. та сплаченого судового збору.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26 січня 2012 року між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №272/4822CLРS2, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3775 грн. 01 коп. зі сплатою 36 % річних на строк до 26 липня 2014 року. Згідно договору факторингу № 20121017-г від 17.10.2012 року ПАТ «Платинум Банк» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги за кредитним договором №272/4822CLРS2. В подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відступило ТОВ «Кредекс фінанс» право вимоги за спірним кредитним договором на підставі договору факторингу № 1/15-ФКю від 08.05.2015 року. Внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань, станом на 26 червня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 3950 грн. 70 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь, а також понесені витрати по сплаті судового збору.

02 грудня 2016 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, звернулася до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Кредекс Фінанс», в якому на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України просила суд визнати недійсним кредитний договір №272/4822 CLPS2 від 26.01.2012 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1994 року ОСОБА_2 перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері, являється інвалідом 2 групи та рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2013 року визнаний недієздатним внаслідок психічної хвороби.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» заборгованість по кредитному договору в сумі 3 950 грн. 70 коп. та судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 4 194 грн. 30 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 06 березня 2017 року виправлено описку в рішенні Київського районного суду м Полтави від 20.02.2017 року щодо анкетних даних відповідача та вірно зазначено дані відповідача - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ТОВ «Кредекс Фінанс» та задовольнити зустрічний позов, визнавши недійсним кредитний договір. Посилається на те, що рішення суду є незаконним, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Вважає, що судом не дано оцінки тому, що ОСОБА_2 з 1994 року перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері, являється інвалідом 2 групи. За таких обставин вважає, що ОСОБА_2 на момент укладення кредитного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс», суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 525, 526 ЦК України, виходив з того, що кредитний договір укладений між сторонами з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підпис на договорі (заяві-анкеті позичальника) є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, в тому числі і з видами штрафних санкцій, їх розміром та порядком нарахування.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що обставин, з якими закон пов'язує визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 225 ЦК України, не встановлено.

Колегія суддів у повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 26 січня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №272/4822CLРS2, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3775 грн. 01 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 26 липня 2014 року.

Банк взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредитні кошти. Проте відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 26 червня 2015 року становить 3950, 70 грн. та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 3 441,40 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 300 грн. 90 коп., пені в розмірі 208,40 грн. Протягом періоду з 26.01.2012 року по 26.06.2015 року відповідачем сплачено лише 1836 грн. в рахунок погашення кредитних зобов'язань.

Відповідно до п.5.4 Кредитного договору № 272/4822CLРS2 від 26.01.2012 року у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом або частини суми кредиту позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,3 % від простроченої суми нарахувань, яка станом на 26.06.2015 року становить 208 грн. 40 коп.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події (ст. 1078 ЦК України).

Згідно ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ст.1084 Цивільного Кодексу України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

17.10.2012 року ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за кредитним договором №272/4822CLРS2 від 26.01.2012 року на підставі договору факторингу № 20121017-г, який укладений з ПАТ «Платинум Банк».

08.05.2015 року між ТОВ «Кредекс фінанси» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір факторингу №1/15-ФКю.

Згідно витягу з Реєстру заборгованостей за договором факторингу 1/15ФКю від 08.05.2015 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 3950 грн. 70 коп.

Позивачем доведено належними і допустимими доказами наявність заборгованості боржника ОСОБА_2 за укладеним кредитним договором.

Розмір заборгованості стороною відповідача не оспорюється, тому не підлягає перевірці апеляційним судом.

Звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 посилається на те, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_2 не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки з 1994 року ОСОБА_2 перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері та являється інвалідом ІІ групи внаслідок психічної хвороби. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2013 року ОСОБА_2 визнаний недієздатним.

Аналогічні доводи наведені ОСОБА_3 також в апеляційній скарзі.

Вказані доводи колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 грудня 2013 року визнано ОСОБА_2 недієздатним внаслідок психічної хвороби. Призначено ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_2 (а.с.57).

В суді апеляційної інстанції представник відповідача заявила клопотання про признання судово-психіатричної експертизи, яке було задоволено ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року.

За результатами проведеної експертизи на адресу апеляційного суду надійшов акт судово-психіатричного експерта № 349 від 10.08.2017 року (а.с.179-188), відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент укладення між ним та ПАТ «Платинум Банк» кредитного договору № 272/4822CLPS2 від 26 січня 2012 року страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїчної форми, стан ремісії з наростаючим дефектом особистості. Ступінь емоційно-вольових порушень ОСОБА_2 внаслідок наявного у нього хронічного стійкого психічного розладу був таким, що істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладенням між ним та ПАТ «Платинум Банк» кредитного договору № 272/4822CLPS2 від 26 січня 2012 року. В пункті 22 експертного висновку «Обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об'єктів експертизи» зазначено, що підекспертний, починаючи з 2010 року і до вересня 2012 року на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні не знаходився, регулярно відвідував лікаря-психіатра, кожного місяця приймав пролонгований нейролептик. Ознак психозу при оглядах відмічено не було. На даний час він пам'ятає обставини укладення кредитного договору. Вказує на те, що на той час він періодично працював, мав 3 групу інвалідності, гроші брав для сплати комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі.

Саме такі висновки висловлені ВСУ в постановах від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Будь-яких інших доказів, які підлягають оцінці в сукупності з висновком експертів, представником відповідача на підтвердження зустрічного позову не надано.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Надавши оцінку акту судово-психіатричного експерта № 349 від 10.08.2017 року та враховуючи правові позиції ВСУ в даній категорії спорів, колегія суддів прийшла до висновку, що на момент укладення оспорюваного кредитного договору, ОСОБА_2 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_2 в момент укладення ним кредитного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Факт визнання ОСОБА_2 недієздатним майже через два роки після укладення договору не може свідчити про відсутність здатності усвідомлювати ним свої дії саме під час укладення договору.

Апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу того, що саме на момент укладення кредитного договору ОСОБА_2 не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними в абсолютному значенні цих понять.

Дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про наявність беззаперечних підстав для визнання недійсним кредитного договору не беруться до уваги. Апеляційна скарга в цій частині не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а в цілому повторює обґрунтування підстав заявленого позову, яким судом першої інстанції вірно надана оцінка.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в повній мірі ґрунтуються на законі та встановлених фактичних обставин у справі, які підтверджені належними і допустимими доказами, норми матеріального права застосовані вірно.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду.

Судові витрати, понесені представником відповідача за подачу апеляційної скарги та оплату проведення експертизи не підлягають стягненню, оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А.Гальонкін

Судді: (підпис) С.Ю.Мартєв

(підпис) П.С.Абрамов

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін