єдиний унікальний номер справи 531/951/17
номер провадження 2-о/531/21/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року місто Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі

головуючої - судді Лизенко І.В.,

за участі секретаря судового засідання Клименко Т.М.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Карлівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про встановлення факту смерті особи в певний час,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що є сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, розташованому на тимчасово окупованій території, де 12 квітня 2017 року померла. Відділ ДРАЦС відмовив у реєстрації смерті матері, розяснивши, що відсутні документи про смерть, видані повноважними медичними установами України. Просив суд встановити факт смерті 12 квітня 2017 року у місті Сніжному Донецької області ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України. Встановлення факту смерті йому необхідно для отримання допомоги на поховання та прийняття спадщини.

Заявник в судовому засіданні підтримав заяву, просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, у письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, поклався на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення заявника, покази свідків, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

У судовому засіданні встановлено, що заявник є сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Заявник позбавлений можливості зареєструвати смерть матері у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими розясненнями відділу ДРАЦС.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла 12 квітня 2017 року у м.Сніжне Донецької області.

Факт смерті ОСОБА_2 підтверджується показами свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4

Так, свідок ОСОБА_3 у суді пояснила, що є співмешканкою заявника, з яким проживає у с.Максимівка приблизно з 2000 року. Підтверджує, що 12.04.2017 померла матір заявника ОСОБА_2, на поховання якої вони їздили до м.Сніжне. ОСОБА_2 хворіла, останні 3 роки була прикута до ліжка.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що 12 квітня 2017 року померла його бабуся ОСОБА_2 у м.Сніжне Донецької області. Вона дуже хворіла, останні роки не пересувалася. Він з батьком їздив на поховання, займався організацією похорону.

На підтвердження факту смерті матері заявником надано суду копію свідоцтва про смерть, видану відповідним органом, що діє на тимчасово окупованій території.

Разом з тим, суд вважає можливим врахувати свідоцтво як доказ факту смерті матері заявника у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті ОСОБА_2 у місті Сніжне Донецької області. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для отримання допомоги на поховання та прийняття спадщини.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-215, 218, 256-259,367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Карлівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про встановлення факту смерті особи в певний час задовольнити.

Встановити факт смерті 12 квітня 2017 року у місті Сніжне Донецької області, Україна, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_5, дані про причину смерті відсутні.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Копію рішення негайно після проголошення видати заявнику.

Суддя І.В.Лизенко