Провадження № 2/761/2979/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Григоренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нежитлового приміщення, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 (далі - позивач 1), ОСОБА_2 (далі - позивач 2) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про поділ нежитлового приміщення.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що у 2015 році між позивачами та відповідачем було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 в рівних частках (по 1/3). З метою використання даного приміщення позивачі неодноразово зверталися до відповідача, але вона від участі у витратах не ремонт приміщення категорично відмовилась, по оплаті платежів вона має заборгованість, що також загрожує тим, що приміщення може бути арештовано, а право власності позивачів обмежене. Позивачами було розроблено робочий проект щодо розподілу нежитлового приміщення на рівні частини та замовлено експертний висновок №14/09-ШД, щодо можливості розподілу вказаного приміщення на три рівні частини, згідно з яким, розподіл можливий, з урахуванням того, що перегородки займуть площу 9,3 м.кв., то до розподілу належить 236,7 м.кв. Таким чином, по варіанту №1 приміщення можливо розділити на три рівні частини площею 78,90 м.кв.

Тому позивачі просили суд поділити нежитлове приміщення АДРЕСА_1 між власниками, шляхом виділу в натуру кожному зі співвласників частини вказаного нежитлового приміщення, а саме: визнання за позивачем-1 право власності на нежитлове приміщення №160-1, загальною площею 78,90 м.кв., за позивачем-2 права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та визнання за відповідачем права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1

У судовому засіданні представник позивача 1 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

У судове засідання представник позивача 2 не з'явився, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

У судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача 1, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 1/3 частина нежитлового приміщення АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 3-4).

1/3 частина нежитлового приміщення АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1, на підставі договору дарування 1/3 частини від 02.02.2017 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.12.2017 року.

1/3 частина нежитлового приміщення АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.12.2017 року, копією свідоцтва про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7-8).

Відповідно висновку №14/09-16/БУД, складеного ПП «Техбудексперт» від 14.09.2016 року, згідно діючих Державних будівельних норм та згідно копії «Технічного паспорту…», приміщення АДРЕСА_1 розподіл у співвідношенні по 1/3 можливий, в даному випадку є можливість розподілу нежитлового приміщення на 3 рівних частини без приміщень спільного користування. При цьому площа приміщення зменшиться на площу, яку займуть перегородки; варіант розподілу можливий, якщо: провести перепланування приміщення на 3 рівних частини, при цьому площа перегородок, потрібних для розподілу приміщення становить 9,30 кв.м., тоді розмір приміщення становитиме 236,70 кв.м., частка кожного із співвласників буде 78,90 кв.м., відповідно до додатку №1 (а.с. 9-14).

Позивачами було замовлено робочий проект по розподілу нежитлового приміщення АДРЕСА_1, який виконаний ФОП ОСОБА_4 07.2016 року (а.с. 29-129).

Відповідно розпорядження №630 Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.12.2014 року, новозбудованому житлово-громадському комплексу у Шевченківському районі м. Києва присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників, грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Частиною 3 ст. 364 ЦК України передбачено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Відповідно п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житлові та нежитлові будівлі», виділ часток в натурі можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину приміщення із самостійним виходом, або із застосуванням приміщень спільного користування.

Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення та матиме самостійні виходи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, беручи до уваги висновок №14/09-16/БУД, складений ПП «Техбудексперт» від 14.09.2016 року, відповідно якого, поділ спільного приміщення можливий, але враховуючи Постанову Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житлові та нежитлові будівлі», робочий проект по розподілу нежитлового приміщення, суд не вбачає з наданих проектів, що приміщення після розподілу матиме відокремлені частини приміщення із самостійними виходами, що буде порушувати права співвласників нерухомого майна, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 208, 209, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 183, 356, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житлові та нежитлові будівлі», суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нежитлового приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя