Справа №488/2961/16-ц 22.11.2017 22.11.2017 22.11.2017
Справа № 488/2961/16-ц
Провадження № 22ц-784/2360/17 Суддя першої інстанції - Селіщева Л.І.
Категорія 54 Суддя-доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Крамаренко Т.В.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Шагай О.А.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 24 (далі КЖЕП № 24) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до КЖЕП № 24 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги.

Позивачка зазначала, що 11 травня 2006 року була прийнята на роботу до КЖЕП №24 техніком експлуатаційної дільниці № 1. В подальшому її було переведено на посаду інженера з охорони праці техніки та безпеки і цивільної оборони. 12 січня 2015 року її переведено на посаду майстра експлуатаційної дільниці №1 на основну роботу. Цим же наказом в порядку суміщення їй було доручено виконання роботи за професією інженера з охорони праці, техніки безпеки та цивільної оборони з доплатою 50% за останньою посадою. 30 червня 2016 року її було звільнено з роботи на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату.

Вважала своє звільнення незаконним, оскільки у трудовій книжці не було зазначено наказ, на підставі якого проведе звільнення, фактичного скорочення працівників на даному підприємстві не відбулось, при звільненні не враховано переважного права на залишення на роботі, а також не було запропоновано інших вакантних посад на підприємстві на той час. Крім того, при звільненні не було проведено повного розрахунку.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд, поновити її на посаді інженера з охорони праці та техніки безпеки і цивільної оборони з режимом роботи 5-денний робочий тиждень та два дні вихідних у суботу та неділю з повним місячним окладом за цією посадою, та на посаді майстра експлуатаційної дільниці № 1 КЖЕП № 24 з режимом роботи 5-денний робочий тиждень та два дні вихідних у суботу та неділю та повним місячним окладом за цією посадою; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 1 січня 2015 року по 30 червня 2016 року за посадою інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони у сумі 58 456 грн. та 30 640 грн. за посадою майстра експлуатаційної дільниці № 1; компенсацію за невикористану відпустку за посадою інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони у сумі 5 400 грн. та 4 500 грн. за посадою майстра експлуатаційної дільниці № 1; вихідну допомогу на посаді інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони у сумі 4 676 грн. 4 676 грн. вихідної допомоги на посаді майстра експлуатаційної дільниці № 1; середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні за посадою інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони за період з 30 червня 2016 року по 30 липня 2016 року у сумі 3 927,84 грн., а також по 187,04 грн. за кожен робочий день до ухвалення рішення суду та 3 288,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні за посадою майстра за період з 30 червня 2016 року по 30 липня 2016 року, а також по 156,60 грн. за кожен робочий день до ухвалення рішення суду.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права при ухваленні рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник відповідача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що допущені порушення трудового законодавства при звільненні позивачки, зокрема не попередження належним чином та не зазначення в трудовій книжці наказу на підставі якого її звільнення є несуттєвими, а крім того, не оскарження позивачкою наказу №35к від 30 червня 2016 року про звільнення.

Однак, з таким висновком повністю погодитися не можливо з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі наказу №23к від 11 травня 2006 року ОСОБА_4 було прийнято на посаду техніка експлуатаційної дільниці №1 КЖЕП №24 (а.с. 7-9).

Наказом №59-к від 2 жовтня 2006 року ОСОБА_4 переведена на посаду інженера з охорони праці, техніки безпеки і цивільної оборони.

31 травня 2011 року на підприємстві було введено неповний робочий час з 1 червня 2011 року до 31 серпня 2011 року з 8-00год. до 15-00 год. (Наказ №61).

Наказом №2-к від 12 січня 2015 року «Про суміщення посад» позивачку за її згодою було переведено на посаду майстра експлуатаційної дільниці №1 на основну роботу, обумовлену трудовим договором та посадовою інструкцією з оплатою праці згідно штатного розкладу та режимом роботи згідно діючого режиму підприємства. Цим же наказом ОСОБА_4 було доручено виконання поряд з основною роботою, додаткову роботу за професією інженера з охорони праці, техніки безпеки та цивільної оборони з доплатою 50% за останньою посадою в порядку суміщення посад без звільнення від основної роботи (а.с.46).

Наказом №01 від 4 січня 2016 року ОСОБА_4, майстру експлуатаційної дільниці №1 покладено виконання поряд зі своєю основною роботою, обумовлену трудовим договором, додаткову роботу за професією інженера з охорони праці, техніки безпеки та цивільної оборони з доплатою 50% за вказаною посадою в порядку суміщення посад, без звільнення від основної роботи, згідно діючого режиму роботи підприємства з 1 січня 2016 року (а.с.92).

Відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року, директором КЖЕП №24 14 квітня 2016 року прийнято наказ №35 «Про можливе звільнення працівників» з 30 червня 2016 року у звязку з можливою ліквідацією, реорганізацією, скороченням чисельності або штату працівників (а.с.93).

21 квітня 2016 року ОСОБА_4 була попереджена про те, що трудовий договір на підставі п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України можливо буде розірвано 30 червня 2016 року. Також зазначено про неможливість запропоновувати іншу посаду на той час (а.с.168).

Наказом №45 від 23 червня 2016 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату працівників» з 1 липня 2016 року було скорочено і виведено із штатного розпису одну посаду майстра (а.с.169).

Наступним наказом від 23 червня 2016 року №46 введено в дію з 1 липня 2016 року штатний розпис в кількості 75,5 штатних одиниць з фондом оплати праці 162 683,88 грн. (а.с.170).

Наказом директора підприємства від 23 червня 2016 року №47 призупинено вивільнення працівників відповідно до наказу від 14 квітня 2016 року, у звязку з внесенням змін до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», що дає підстави не проводити ліквідацію підприємства (а.с.74).

30 червня 2016 року позивачку було звільнено зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, цим же наказом скасовано 30 червня 2016 року ОСОБА_4 суміщення посад у звязку із звільненням (а.с.7-9).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

В розясненнях, що міститься в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року розяснено,що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, зазначено, що суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року справа №6-40цс15 та від 1 липня 2015 року справа №6-491цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилалася, зокрема на те, що її не було попереджено про майбутнє вивільнення та не було запропоновано жодної вільної вакансії на підприємстві.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 61, 212 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Як на підставу своїх заперечень відповідач посилався на те, що процедура, передбачена положеннями статті 49-2 КЗпП України, яка є передумовою звільнення ним була повністю виконана.

Між тим, як вбачається з довідки на підприємстві станом на 30 червня 2016 року були вакантні посади: інженер з охорони праці та техніки безпеки і цивільної оборони 1 шт. одиниця, слюсар-сантехнік 4 розряду - 3 шт. одинці, електромонтер з ремонту та обслуговування обладнання 4 розряду 1 шт. одиниця, покрівельник 4 розряду 3 шт. одиниці, маляр 4 розряду 1 шт. одиниця, токар 5 розряду 0,5 шт. одиниця, двірник -1 шт. одиниця, яка 1 березня 2017 року скорочена, тракторист 5 розряду 1 шт. одиниця, водій автотранспортних засобів 1 шт. одиниця (а.с.175).

Жодна з вказаних вище посад не була запропонована позивачці.

Про вказане порушення також зазначено в листі Управління держпраці у Миколаївській області від 4 січня 2017 року, яке було виявлено під час перевірки за результатами якої відносно керівника підприємства складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП (а.с.131).

До того ж, не дивлячись на перенесення дати запланованого звільнення 23 червня 2016 року, позивачку було звільнено 30 червня 2016 року. Попередження про скорочення однієї штатної одиниці майстра експлуатаційної дільниці КЖЕП №24 та введення в дію нового штатного розпису з 30 червня 2016 року матеріали справи не містять.

Встановлене свідчить, що звільнення ОСОБА_4 відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 49-2 КЗпП України.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Крім того, в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавцяа працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього

податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в

резолютивній частині рішення.

Доказів по зволіканню розгляду справи з вини позивачки матеріали справи не містять.

За таких обставин, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з 30 червня 2016 року по день ухвалення рішення 22 листопада 2017 року.

Згідно довідки наданої відповідачем заробіток за останні два місяці, що передували звільненню складає 7792,78 грн. (а.с. 176).

Середньоденна заробітна плата складає 194,82 грн. (7 792,78 грн. : 40 роб. дн.). Вимушений прогул становить 352 дня (з 30 червня 2016 року - день звільнення по 22 листопада 2017 року - день ухвалення рішення).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 68 576,64 грн. (194,82 грн. х 352 роб.дн.).

Відповідно до наданих квитанцій на час звільнення з позивачкою було здійснено повний розрахунок по заробітній платі.

На зазначені обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення на роботі та стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу та безпідставно відмовив у задоволені позову в цій частині.

Посилання суду на те, що позивачка не оскаржувала наказ про своє звільнення є помилковим, оскільки належним способом захисту у спорах про незаконність звільнення є вимога про поновлення на роботі, а скасування наказу про звільнення є лише підставою для поновлення трудових прав у цей спосіб. До того ж висновок суду про наявність підстав для поновлення на роботі працівника є більш широким та ґрунтується саме на незаконності наказу про звільнення, а тому окреме визнання його недійсним є зайвим та не передбачено законом.

Таким чином, рішення суду на підставі п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині відмови у задоволенні вимог про поновленні на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог шляхом поновлення позивачки на посаді майстра експлуатаційної дільниці №1 КЖЕП №24 та інженера з охорони праці та техніки безпеки та цивільної оборони за суміщенням з 30 червня 2016 року та стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 червня 2016 року по 22 листопада 2017 року у розмірі 68 576, 64 грн. без утримання податку та інших обовязкових платежів..

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2 170,66 грн. ( 3391,66 грн. х 64% ).

Керуючись ст.ст. 303, 309,316 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні вимог про поновленні на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Поновити ОСОБА_4 на посаді майстра експлуатаційної дільниці №1 Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №24 та інженера з охорони праці та техніки безпеки та цивільної оборони за суміщенням з 30 червня 2016 року.

Стягнути з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №24 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 червня 2016 року по 22 листопада 2017 року у розмірі 68 576 (шістдесят вісім тисяч пятсот сімдесят шість) гривень 64 копійки без утримання податку та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №24 на користь держави судовий збір у розмірі 2 170,66 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

ОСОБА_5