Справа № 306/2857/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

17 серпня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря Чучки Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 3 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним і скасування договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2011 року ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Свої вимоги мотивувала тим, що разом із ОСОБА_5 у 2004 році вона займалася придбанням квартири для спільного проживання. Під час обговорення з ОСОБА_2 умов купівлі-продажу позивачка у присутності ОСОБА_5 передала продавцю квартири аванс в сумі 5 000 США.

Укладення угоди купівлі-продажу було призначено нотаріусом на 30 вересня 2004 року, але приїхати позивачка із-за кордону через роботу не змогла, а тому погодилась, щоб ОСОБА_5 сам поїхав та сплатив решту коштів ОСОБА_2 Після повернення у Чеську Республіку ОСОБА_5 повідомив позивачці, що передав гроші ОСОБА_2 і вона написала розписку про те, що з оформленням угоди все добре і квартира вже є їхньою.

Однак, 17 серпня 2009 року ОСОБА_5 помер та переглядаючи його речі позивачка виявила оригінал договору дарування квартири від 30 вересня 2004 року. Позивачка вважає, що цей договір суперечить вимогам ст. 717 ЦК України, оскільки квартира куплена за спільні кошти, а не подарована ОСОБА_5

За твердженням позивачки договір дарування квартири було укладено з метою приховати договір купівлі-продажу, щоб позбавити її права на частку в спільній сумісній власності, на яку вона б мала право відповідно до ст. 74 СК України, коли б було укладено договір купівлі-продажу.

Виходячи з вимог ст. 235 ЦК України позивачка вважає, що договір дарування квартири є удаваним, оскільки приховує інший правочин, який насправді було ними вчинено, а саме договір купівлі-продажу. Будь-якого письмового договору між нею та ОСОБА_5 щодо спільно набутого майна укладено не було.

У зв'язку з цим позивачка просила визнати недійсним договір дарування квартири по АДРЕСА_1 що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та посвідчений 30 вересня 2004 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_4 Крім того, позивачка просила скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири (Т.1, а.с.3-5).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Свалявського районного суду від 9 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано, що договір дарування квартири по АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений 30 вересня 2004 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_4, насправді є договором купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2, між продавцем ОСОБА_2 та покупцями ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати (Т.2, а.с.139-142).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визнання укладеним саме договору купівлі-продажу та в частині визнання права власності на частку у квартирі скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позві. В решті вимог рішення залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати (Т.2, а.с.228-233).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до місцевого суду (Т.3, а.с.53-57).

При цьому, Вищий спеціалізований суд України зазначив, що усупереч вимогам статей 212-215 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Так, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що задовольняючи позовні вимоги про визнання укладеним договір дарування - договором купівлі-продажу, суд першої інстанції правильно виходив із того, що квартира була подаровано не безоплатно, а за плату, що вказує на удаваність договору дарування, адже має місце приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони угоди насправді вчинили. Проте рішення суду першої інстанції не може залишатися у силі, оскільки судом не було перевірено всі обставини справи, зокрема, які б свідчили про перебування чи не перебування позивача ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 , та відповідно, наявності у неї порушеного матеріального права чи інтересу, які б у свою чергу, давали підстави позивачу для оспорення нею договору дарування та визнання права власності на половину спірної квартири.

Справа була повторно вирішена судом першої інстанції. Рішенням Свалявського районного суду від 3 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (Т.3, а.с.116-118).

На це рішення позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначила, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, судом не було допитано свідків та не було з'ясовано всіх обставин справи. При винесенні рішення, на думку позивачки, суд керувався припущеннями, а не фактами. У зв'язку з цим позивачка просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову (Т.3, а.с.123-128).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник позивачки ОСОБА_1 скаргу підтримав та просив задовольнити. При цьому він пояснив, що, на його думку, зібраних у справі доказів достатньо, що вважати, що позивачка та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю в Чеській Республіці протягом тривалого часу та вели спільне господарство. Розписка про отримання грошових коштів була видана ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що додатково підтверджує той факт, що квартира була придбана за їх спільні кошти. Допитані апеляційним судом свідки підтвердили також цю обставину.

Представник відповідачки ОСОБА_3 проти скарги заперечила та просила її відхилити. При цьому вона пояснила, що ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_6, шлюб було розірвано у липні 2004 року. Від даного шлюбу народилася донька ОСОБА_3, яка є відповідачкою по даній справі. ОСОБА_5 працював на заробітках у Чеській Республіці, помер у ІНФОРМАЦІЯ_2 Після його смерті ОСОБА_1 ініціювала кілька судових справ, у т.ч. про встановлення факту проживання її з ОСОБА_5 однією сім'єю та визнання за нею права власності на 1/2 частину грошових вкладів у двох банках на ім'я ОСОБА_5 Суд першої інстанції задовольнив такий позов, однак рішення було скасовано судом апеляційної інстанції, а у позові було відмовлено. Представник відповідачки не заперечила того факту, що між ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_3 були певні стосунки, однак спільною сім'єю вони не проживали, спільного бюджету не мали. Покази свідків, що були допитані в апеляційному суді, чітких свідчень не дали: одна зі свідків проживала в Україні, іншій віддомо про обставини лише з 2006 року.Крім того, позивачка знала про те, що спірна квартира належить одноосібно ОСОБА_5 ще у 2004 році , оскільки 12 листопада 2004 року була у ній прописана за згодою власника. Звернула увагу на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, хоча була повідомлена про час та місце його проведення належним чином.

За клопотанням представника позивачки апеляційним судом було допитано свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які також були викликанні апеляційним судом за клопотанням представників сторін, в судове засідання 17 серпня 2017 року з'явитися не змогли, представники сторін відмовилися від своїх клопотань щодо їх допиту.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 подарувала квартиру ОСОБА_5 не безоплатно, а за плату, про що свідчить власноручно написана ОСОБА_2 розписка від 30 вересня 2004 року про отримання грошових коштів частинами: 5 000. доларів США та 10 000 доларів США за продаж квартири по АДРЕСА_1 що суперечить правовій природі договору дарування згідно зі ст. 717 ЦК України.

При цьому заперечення відповідачем ОСОБА_2 того факту, що вона діяла умисно при оформленні договору дарування та що при цьому переслідувала мету укладення договору купівлі-продажу, а також неоскарження ОСОБА_5 за його життя договору дарування, не свідчить про недоведення позивачем факту укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 саме договору купівлі-продажу виходячи із приписів ст. ст. 10, 11, 57-60, 212 ЦПК України.

У відповідності до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1, 2 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оскільки ОСОБА_2 подарувала квартиру ОСОБА_5 не безоплатно, а за плату, що суперечить правовій природі договору дарування згідно зі ст. 717 ЦК України, це вказує на удаваність такого правочину, адже має місце приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони угоди насправді вчинили.

Суд першої інстанції оцінив ці фактичні обставини та прийшов до висновку, що спірний правочин за своєю природою є договором купівлі-продажу, однак відмовив в задоволенні вимоги ОСОБА_1 як у визнанні його удаваним, так і у визнанні за позивачкою права власності на 1/2 спірної квартири та інших похідних позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, місцевий суд виходив з того, що факт установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період придбання останнім спірної квартири не доведено, отже її прав та інтересів укладений договір ОСОБА_5 не порушує.

Колегія погоджується із цим висновком, оскільки він узгоджується з фактичними обставинами справи, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

В даному випадку позивачка ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_5 не перебували у зареєстрованому шлюбі. Звертаючись з позовом до суду позивачка вказувала на те, що перебувала з ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет тощо.

Однак, достатніх, належних та достовірних доказів на підтвердження цих стверджень в матеріалах справи немає.

До 01 липня 2004 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Спірний договір дарування зазначеної вище квартири було посвідчено 30 вересня 2004 року, тобто через два місяці після розірвання шлюбу з ОСОБА_6

Помер ОСОБА_5 17 липня 2009 року. Спадкоємцем померлого є його дочка ОСОБА_3 , відповідачка у даній справі.

Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Рішенням Свалявського районного суду від 14 грудня 2010 року цю заяву було задоволено. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 24 лютого 2011 року рішення місцевого сулду було скасовано, а заяву залишено без розгляду.

У подальшому рішенням Свалявського районного суду від 17 листопада 2011 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6,що діє в інтересах ОСОБА_3, встановлено факт проживання позивачки однією сім'єю з ОСОБА_5 та визнано його спільною сумісної власністю з позивачкою грошових вкладів в «Приватбанку» та «Надра» ( Справа № 2-44/11, а.с. 130). Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2012 року це рішення місцевого суду скасовано, у задоволені позовних вимог відмовлено як недоведених ( Справа №2-44,11, а.с. 170-174).

У справі, що переглядається, суд першої інстанцій також констатував, що твердження позивачки про те, що вона проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю , вела з ним спільне господарство та мала спільний бюджет, а також те, що спірна квартира була придбана саме за спільні кошти позивачки та ОСОБА_5, або за кошти позивачки , не доведені. При цьому судом було досліджено та оцінено як письмові докази, зібрані у справі, так і показання свідків, допитаних у суді першої інстанції. Ця оцінка, на переконання колегії, відповідає вимогам статей 57-61, 212 ЦПК України.

Покази свідків, допитаних апеляційним судом, висновків місцевого суду не спростовують. Свідок ОСОБА_14 проживала в Україні, про обставини проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у Чеській Республіці повідомила «З їх слів». Свідок ОСОБА_8 повідомила, що проживала в Чеській Респібліці з 2002 року, однак у помешкані разом з ОСОБА_1 «5 років до 2013 року», тоб-то за межами періоду, у якому була придбана спірна квартира.

Свідок ОСОБА_7 повідомила, що у квартирі з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у Чеській Республіці проживала з 2006 року. У цій квартирі , яка була трикімнатною проживало кілька жінок та чоловіків. У цей період позивачка проживала з ОСОБА_5 в одній кімнаті. Ці свідчення також стосуються періоду після придбання спірної квартири.

Отже, колегія констатує, що судом не встановлено порушення матеріального права чи інтересу позивачки ОСОБА_1, які б, у свою чергу, давали підстави їй для оспорення нею договору дарування та визнання права власності на половину спірної квартири. За цих обставин в задоволенні її позовних вимог було відмовлено правомірно.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Свалявського районного суду від 3 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ____________

Судді ____________

____________