АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/5874/16-ц Головуючий суддя І інстанції Шрамко Л. Л.
Провадження № 22-ц/790/3010/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретарів Асєєвої В.В., Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом. Просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 (батьком відповідачів) та визнати за нею права власності на 14/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що становить 1/2 частку від 28/100 частин зазначеного домоволодіння, а саме: домоволодіння літ «Б-1» та скадається з приміщень (кімнат):1 (2,1кв.м.); 3-1 (12,4 кв.м.); 3-2 (7,8 кв.м.); 3-3 (20,7 кв.м.),3-4 ( 9.0 кв.м.); 3-5 ( 3,7 кв.м.) загальною площею 55,7 кв.м..

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 1 вересня 2001 року перебувала у фактичних шлюбних стосунках зі ОСОБА_7, та вони проживали однією сім'єю. З вересня 2001 року по січень 2002 року вони проживали її матері в с. Добропілля Валківського району Харківської області; з січня по травень 2002 року - у м. Харкові у друга ОСОБА_7 - ОСОБА_8, з травня 2002 року по травень 2004 року - у батьків ОСОБА_7 у с. Добропілля Валківського району Харківської області.

Між нею та ОСОБА_7 склались усталені відносини, що притаманні подружжю, вони вели спільне господарство, несли спільні витрати. Вона здійснювала догляд за батьками ОСОБА_7, які в силу похилого віку та стану здоров'я потребували догляду, а також за братом ОСОБА_7 - інвалідом 2 групи, які згодом померли. Разом зі ОСОБА_7 вони виховували її сина від першого шлюбу ОСОБА_9 , 2001 року народження. Разом зі ОСОБА_7 вони подорожували.

У травні 2004 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбав 28/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Вказане домоволодіння придбано за час їх спільного проживання за їхні спільні грошові кошти.

Для придбання цього будинку вона, ОСОБА_6, позичала грошові кошти: у ОСОБА_10 - 12 000 грн., у своєї матері - 2 000 грн., у ОСОБА_11 - 1 700 грн., у ОСОБА_14 - 1 500 грн. Погашення боргу здійснювалось спільними зусиллями ОСОБА_6 та її матері, яка працювала та вела домашнє господарство, а також ОСОБА_7 і його батьками. У вказаному будинку вона зареєструвалася 03.02.2009 року. За спільні кошти вони здійснювали капітальний та поточний ремонт придбаного домоволодіння, здійснювалось утримання вказаного нерухомого майна, сплачувались комунальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, і вона несла витрати на його поховання.

18 липня 2016 року вона подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 Посилаючись на положення ст. 74 СК України, ч.4 ст. 368, ст. 372 ЦК України, вважає, що у неї виникло право на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_7, оскільки їх частки у майні є рівними.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 14/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що становить 1/2 частку від 28/100 частин зазначеного домоволодіння. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3, , ОСОБА_4, ОСОБА_5 подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити в частині визнання факту спільного проживання однією сім'єю з їх батьком з 03 лютого 2009 року, а в частині щодо визнання за ОСОБА_6 права власності на ? об'єкта нерухомого майна відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаються на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги що фактично ОСОБА_6 стала проживати із батьком однією сім'єю з їх батьком з лютого 2009 року, коли вселилася в належний батькові будинок зі своїм сином, не враховано судом і показання свідків відповідачів, в тому числі й ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_7 хотів залишити спірний будинок своїм дітям, оскільки аліменти на їх утримання не сплачував, а сам бажав переїхати в с. Добропілля в будинок своїх батьків.

Крім того, показання свідків з боку позивача слід сприймати критично, оскільки їх показання не відповідають дійсності.

Також, судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що з квитанцій про сплату комунальних послуг не вбачається ким саме вони сплачувалися.

Більш того, на момент придбання спірного домоволодіння позивачка не працювала і виховувала свою дитину від першого шлюбу, а отже грошей власних не мала.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 267 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питания: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що показаннями всіх допитаних свідків, письмовими доказами, а також поясненнями сторін в судовому засіданні доведений факт проживання позивачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_7 з 2001 року по час його смерті, а отже придбане спірне домоволодіння АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю позивачки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки останній не склав за життя заповіту, після його смерті виходячи з рівності часток співвласників, позивачці належить 14/100 частин домоволодіння, що становить 1/2 частку від 28/100 частин зазначеного домоволодіння.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, прав та обов'язків.

Згідно із положеннями ст.74 СК України (в редакції, чинної до 16.01.2007року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти придбання сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття кошти, за яке таке майно було набуте, а також мету придбання, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Окрім того, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпорядження таким майном.

Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Проте, вважати спірне домоволодіння спільним сумісним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 04 травня 2004 року на підставі нотаріально посвідченого нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбав 28/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яке розташовано на земельній ділянці розміром 1191 кв.м., та складається з житлового будинку з прибудовами літ «А-1» житловою площею 58, 5 кв.м., житлового будинку з прибудовами літ «Б-1» житловою площею 65, 8 кв.м., та при них є надвірні будівлі: сараї літ. «В,З, И, К, Ч, Ц», льохи літ «Д,М,Т», літня кухня літ «Г», вбиральні літ. «Ж, С, У», душі літ «О, Р», альтанка літ «П»., споруди № 1-6.

Право власності ОСОБА_7 на зазначену частину домоволодіння на підставі вказаного договору купівлі-продажу зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 травня 2004 року.

Зазначений договір не був оспорений ОСОБА_6 за життя ОСОБА_7 в установленому законом порядку.

Як вбачається з довідки ЧП «ПТФ Влад-М» № 3 від 21.10.2016, № 12 від 221.10.2016, № 13 від 21.10.2016 ОСОБА_7 працював водієм, та за період 01.10.2009 по 01.12.2014 отримав дохід у розмірі 577 569 грн. 19 коп., за період з 1.03.2009 по 30.09.2009 - 1 686, 44 грн., за період з 05.01.2015 по 21.06.2016 - 14 791, 47 грн. відповідно.

Будь-яких доказів отримаання нею доходу під час купівлі спірного будинку ОСОБА_6 не надано.

Надані ОСОБА_6. докази отримання нею у борг грошові кошти для придбання цього будинку у ОСОБА_10 - 12 000 грн., у своєї матері - 2 000 грн., у ОСОБА_11 - 1 700 грн., у ОСОБА_14 - 1 500 грн. та показання цих свідків щодо надання частки своїх грошових коштів для придбання спірного будинку, не є належними, допустимими та достатніми доказами у розумінні положень ст. ст. 76, 77 ЦПК України без врахування всіх доказів у справі в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи після набуття права власності на спірний будинок ОСОБА_7 став проживати в ньому та був зареєстрований 20 липня 2004 року(а.с. 19 зв.). ОСОБА_6 була зареєстрована у спірному будинку лише03.02. 2009 року(а.с. 11).

Посилання ОСОБА_6 про сплату нею коштів за комунальні послуги у спірному будинку з дня його купівлі спростовуються копіями квитанцій про те, що вони всі датовані після реєстрації останньої у спірномубудинку, тобто після 2009 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено, та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був придбаний за сумісні кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_6

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_6 права спільної сумісної власності на 14/100 частин домоволодіння, що становить 1/2 частку від 28/100 частин зазначеного спірного будинку, підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні цих вимог ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги проте, що ОСОБА_6 почала мешкати разом із ОСОБА_7 лише з 2009 року тобто з моменту реєстрації у спірному домоволодінні, спростовується наявними в матеріалах справи доказами та судовою колегією не приймаються, оскільки по суті зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по оцінці цих доказів.

Керуючись ст.ст. 367,368, п.2 .ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 389,390 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року змінити, скасувавши його в частині визнання за ОСОБА_6 право власності на 14/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що становить 1/2 частку від 28/100 частин зазначеного домоволодіння, та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 в цій частині.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: