У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, який обґрунтувало тим, що 18 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір про надання кредиту. Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 2 500 грн, який надалі був збільшений. Останній платіж за кредитним договором здійснено відповідачем 26 квітня 2012 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 41 566 грн 66 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів та штрафів у межах строку позовної давності, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

До касаційної скарги додано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вважаю за можливе заяву задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Згідно зі ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач.

При цьому із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, суд правильно вважав, що анкета-заява від 10 травня 2012 року не є договором про збільшення позовної давності у розумінні ст. 259 ЦК України чи повідомленням про зміну Умов кредитування, оскільки не містить вказівки на внесення змін саме до укладеного між сторонами 18 грудня 2007 року кредитного договору, враховуючи також ту обставину, що вказані Умови не підписані позичальником. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Таким чином, доводи касаційної скарги банку щодо збільшення строку позовної давності були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі стосовно права на стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором є помилковими, оскільки банком пропущено строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, а тому відповідно до ст. 266 ЦК України позовна давність сплила і до вимоги про стягнення процентів та штрафних санкцій.

Разом із тим вважаю за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Розглядаючи зазначений позов, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року.

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В.Ступак