Справа № 2-65/11
Провадження № 4-с/477/7/17
У Х В А Л А

14 серпня 2017 р. Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

розглянувши без участі сторін в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області скарг публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1А про визнання рішень державного виконавця неправомірними, скасування постанов про повернення виконавчого документу та поновлення виконавчих проваджень,

В С Т А Н О В И В

12 квітня 2017 року публічне акціонерне товариство Всеукраїнський акціонерний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 (далі Банк) , звернулося до суду зі скаргами про визнання рішень старшого державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 щодо винесення постанов про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчих провадженнях № 43058736 від 28 лютого 2017рокку, 43058964 від 28 лютого 2017 року, № 43058902 від 28 лютого 2017 року, № 43059049 від 28 лютого 2017 року, неправомірними, скасування постанов про повернення виконавчого документу та поновлення виконавчих проваджень щодо примусового виконання виконавчих листів по справі № 2-65/2011, виданих 01 вересня 2011 року Жовтневим районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк судового збору в сумі 95 грн. 83 коп., судових витрат, пов'язаних із викликом відповідача в розмірі 162 грн.14 коп., судових витрат в розмірі 120 грн. та заборгованості за кредитним договором в розмірі 9 583 грн. 11 коп.

Вказувало на те, що в Вітовському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на виконанні знаходилися вказані виконавчі листи видані 01 вересня 2017 року по справі № 2-65/2011 з примусового виконання рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 січня 2011 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованості за кредитним договором на загальну суму 9583 грн. 11 коп., та понесених судових витрат: судового збору у сумі 95 грн. 83 коп., витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн. та витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 162 грн. 14 коп.

28 лютого 2017 року старшим державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчих документів стягувачу, однак державний виконавець не виконав обов'язки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», не виконав всіх необхідних дій для стягнення боргу та пошуку майна і коштів боржника та, посилаючись на порушення державним виконавцем ст.ст. 36, 50 Закону України «Про виконавче провадження», просив суд скарги задовольнити.

Представник скаржника в судове засідання не з'явився, про час та дату слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно, надіслав заяву, в якій просив скаргу розглянути у його відсутність та задовольнити.

Начальник Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні скарги, оскільки проведені всі необхідні дії по виявленню майна і коштів боржника.

Перевіривши матеріали скарг та дослідивши матеріали цивільної справи № 2-65/11 суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

З матеріалів вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 січня 2011 року позов публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, був задоволений і з нього на користь Банку було стягнуто борг за договором кредиту на загальну суму 9583 грн. 11 коп., та понесені судові витрати: судовий збор у сумі 95 грн. 83 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн. та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 162 грн. 14 коп.

01 вересня 2011 року Жовтневим районним судом Миколаївської області були видані виконавчі листи №2-65/11 про стягнення з ОСОБА_3 на користь Банку зазначеного боргу.

Як вбачається з копій постанов про повернення виконавчих документів стягувачу, у виконавчих провадженнях № 43058736, 43058964, № 43058902, № 43059049 від 28 лютого 2017 року, виконавчі документи були повернуті на підставі п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно до змісту п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З письмового заперечення начальника Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, та з матеріалів виконавчих проваджень, вбачається, що під час здійснення зведеного виконавчого провадження були вжиті наступні заходи.

На виявлений транспортний засіб належний боржнику, який перебував в заставі публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк, був накладений арешт, проведений опис, оцінка та передано на реалізацію, кошти від реалізації перераховані в порядку черговості.

Для з'ясування майнового стану боржника та виявлення грошових коштів, належних останньому, державним виконавцем були здійснені запити до бази даних щодо наявності у нього транспортних засобів, до реєстру прав на нерухоме майно до органів Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби.

Згідно отриманих від них відповідей було з'ясовано, що у боржника відкриті рахунки в публічному акціонерному товаристві комерційному банку Приватбанк, на рахунки накладено арешт, проте кошти на рахунках відсутні, пенсії та доходів не отримує. Також державним виконавцем здійснена перевірка майнового стану за адресою зазначеною у виконавчому листі, але майно. яке підлягає опису й арешту не виявлено. З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що за боржником нерухоме майно не зареєстровано. Згідно даних бази АІС Автомобіль, НАІС ДДАІ, автотранспортні засоби за боржником не зареєстровані.

Отже державним виконавцем проведені всі необхідні дії по виявленню майна і коштів боржника.

Відповідно до ч. 3 ст.387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Посилання скаржника на невжиття ряду заходів до боржника, як наприклад незастосування до нього приводу. обмеження у праві виїзду за кордон та інше, судом не приймаються, оскільки їх вжиття не впливає на можливість виконання рішення суду. Застосування цих заходів, не впливає на виконання рішення суду, оскільки його примусове виконання можливе за наявності у боржника майна або коштів, чого встановлено не було.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що прийняття державним виконавцем постанов про повернення виконавчих документів стягувачу, було правомірним, оскільки ним були вчинено всі необхідні заходи для примусового виконання рішення суду, в зв'язку з чим вказані скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 383-387 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарг публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1, про визнання рішень старшого державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 щодо винесення постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчих провадженнях № 43058736 від 28 лютого 2017року, 43058964 від 28 лютого 2017 року, № 43058902 від 28 лютого 2017 року, № 43059049 від 28 лютого 2017 року, неправомірними, скасування постанов про повернення виконавчого документу та поновлення виконавчих проваджень щодо примусового виконання виконавчих листів по справі № 2-65/2011, виданих 01 вересня 2011 року Жовтневим районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк судового збору в сумі 95 грн. 83 коп., судових витрат, пов'язаних із викликом відповідача в розмірі 162 грн.14 коп., судових витрат в розмірі 120 грн. та заборгованості за кредитним договором в розмірі 9 583 грн. 11 коп. відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області на протязі п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя Р.В Козаченко