АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий у суді першої інстанції: Даниленко В.В.

Справа № 753/19165/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11561/2017

20 грудня 2017 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палата з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 22 березня 2007 року № 5255074, укладений між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_2 з моменту укладення; застосувати наслідки недійсності кредитного договору згідно ст. 216 ЦК України, а саме, визнати недійсним договір іпотеки № 5255082 від 22.03.2007 р., укладений між тим ж сторонами; скасувати заборону на відчуження нерухомого майна: однокімнатної квартири, загальною площею 31,7 кв.м., за адресою місцезнаходження: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у березні 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримала в кредит грошові кошти у сумі 35 000 доларів США, для придбання нерухомості, однокімнатної квартири. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами 22 березня 2007 року укладено іпотечний договір № 5255082. Позивач стверджує, що під час вчинення вказаного правочину відповідачем не виконано вимоги чинного законодавства України, приписів НБУ про дотримання всіх істотних умов договору щодо надання позичальнику об'єктивної, повної, достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначає, що вимога кредитора про сплату позичальником винагороди за ініціювання кредиту є неправомірною та незаконною. Крім того, на думку позивача, в оспорюваному кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; не передбачено строку дії кредитного договору; позичальником не було надано розпорядження на перерахування коштів, як того вимагає п. 3.1.2. Договору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, через свого представника, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог .

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано оцінки відповідності оспорюваного Кредитного договору імперативним вимогам зазначених законодавчих та нормативно-правових актів щодо істотних умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення.

Також, судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що графіки платежів, викладені в додатках до оспорюваного Кредитного договору та додатковихугодах до нього в повній мірі не відповідає вимогам законодавства України.

Крім, того апелянт зазначає, що суд першої інстанції не з'ясував та не надав належної оцінки факту використання відповідачем нечесної підприємницької практики під час дії оспорюваного кредитного договору, яка в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є забороненою, та в силу ч.6 зазначеної статті є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Апелянт звертає увагу суду на те, що банк не надав позичальнику всю необхідну інформацію перед укладенням кредитного договору та додаткової угоди, що вплинуло на прийняття рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення нею вищевказаних спірних договорів на невигідних для неї умовах. Волевиявлення позичальника на укладення договору на умовах, з яких сторони формально дійшли згоди, не відповідає фактично встановленим істотним умовам договору.

Вважає, що умови договору є незаконними і несправедливими, суперечать вимогам діючого законодавства України, принципу добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав і обов'язків, погіршення становища споживача та є підставою для визнання кредитного договору та додатковими угодами недійсними

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 5255074, за умовами якого позичальник отримав від банку в кредит грошові кошти у розмірі 35 000 доларів США для придбання нерухомості зі сплатою 11,5 % річних за користування кредитом на строк до 22 березня 2023 року.

30 червня 2009 року між позивачем та відповідачем укладена додаткова угода № 7764822 до кредитного договору, згідно якої змінений графік погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

11 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладена додаткова угода № 28905292 до кредитного договору, згідно якої змінений графік погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами 22 березня 2007 року укладено іпотечний договір № 5255082.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір укладено в письмовій формі та підписаний повноважними особами, містить усі суттєві умови передбачені законом для договорів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального законодавства.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з'ясував усі фактичні обставини справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв, об'єктивному та не упередженому розгляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи, що 22 березня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 5255074, за умовами якого позичальник отримав від банку в кредит грошові кошти у розмірі 35 000 доларів США для придбання нерухомості зі сплатою 11,5 % річних за користування кредитом на строк до 22 березня 2023 року.

30 червня 2009 року між позивачем та відповідачем укладена додаткова угода № 7764822 до кредитного договору, згідно якої змінений графік погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

11 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладена додаткова угода № 28905292 до кредитного договору, згідно якої змінений графік погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами 22 березня 2007 року укладено іпотечний договір № 5255082 предметом якого є однокімнатна квартира, загальною площею 31,7 кв.м., за адресою місцезнаходження: АДРЕСА_1.

Анкетою-заявою на отримання кредиту для придбання нерухомості підтверджено, що позичальник ознайомлена з наявними формами кредитування, умовами отримання та користування кредитом, тарифами банку та проінформована про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування (а.с. 61-62).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 21 квітня 2008 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Аналогічні положення закріплено й у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які зобов'язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов'язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

За ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. п. 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-330цс16 від 8 червня 2016 року.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Позивач погодилась з умовами кредитного договору, скріпив його своїм підписом та вчинила дії на виконання їх умов, отримавши від банку суму кредиту, яку повинна повернути банку на умовах, визначених у кредитному договорі.

Посилання позивача на те, що їй не було проведено переддоговірну роботу та договір кредиту та додаткові угоди не містять істотних умов, не можна взяти до уваги, оскільки це спростовується її підписом у оскаржуваному договорів, де зазначено усі істотні умови.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку колегії суддів, матеріали справи не містять доказів, які б узгоджувалися між собою та в своїй сукупності підтверджували обґрунтованість позовної заяви.

Враховуючи викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного з наданих сторонами доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, колегія не вважає доведеним, що оспорюваний правочин містить умови, які є несправедливими і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним.

Судова колегія приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив дійсні обставини справи, розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді