справа № 361/6538/16-ц
провадження № 2/361/569/17
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2017 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1,
за участю секретарів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24 червня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 918, і договір купівлі-продажу цієї ж квартири, укладений 28 липня 2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2050, та витребувати на його користь вказану квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_7

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 26 травня 2009 року № 252 він був призначений опікуном сестри ОСОБА_10, яку 09 серпня 2009 року було направлено до Стеблівського психоневрологічного інтернату. Витрати за перебування сестри в інтернаті здійснювалися ним. 21 жовтня 2014 року його сестра ОСОБА_10 померла, про що він дізнався лише у 2016 році, оскільки у період 2014 по 2016 років перебував у відряджені в США. Після смерті сестри відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Згодом йому стало відомо, що організованою злочинною групою осіб шляхом підроблення документів дану квартиру відчужено, а саме: 24 червня 2015 року за договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_10 і ОСОБА_6, та вдруге 28 липня 2015 року за договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, у звязку з чим він звернувся з відповідною заявою до Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області, де слідчим Дзюбою І.М. відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Вважає, що вказані договори суперечать вимогам закону, тому відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України вони мають бути визнані судом недійсними, а квартира витребувана із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на його користь згідно із ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Представник позивача ОСОБА_11 у судовому засідання позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки укладенням оспорюваних договорів порушено права позивача на спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_12 у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_7 у суді позов не визнали, посилаючись на те, що оспорюваними договорами права ОСОБА_5 жодним чином не порушені, оскільки доказів належності йому на праві власності спірної квартири не надано. Укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири повністю відповідає вимогам закону, останній є добросовісним набувачем, ця квартира придбана ним на законних підставах та не може бути витребувана у нього. Просили суд у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_9 особи: приватні нотаріуси ОСОБА_8 і ОСОБА_9, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Остання подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

24 червня 2015 року між ОСОБА_10, зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 918.

За умовами цього договору ОСОБА_10 продала належну їй відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 05 серпня 2009 року на підставі розпорядження (наказу) № 163 від 05 серпня 2009 року, зареєстрованого Управлінням комунальної власності Броварської міської ради Київської області, зазначену вище квартиру ОСОБА_6 за ціною 317742 грн.

28 липня 2015 року ОСОБА_6 відчужив цю квартиру ОСОБА_7 за ціною 210400 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованим у реєстрі № 2050.

Згідно із приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

У ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно із ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі встановленій законом (ч. 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. ст. 15, 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи викладене вище, спосіб захисту порушеного права визначається самостійно кожною особою, яка звертається до суду з позовом про захист цього права.

За правилами цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 обрано спосіб захисту своїх порушених прав шляхом визнання зазначених вище двох договорів купівлі-продажу квартири недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

У ст. 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зазначеними нормами цивільного законодавства чітко закріплено, що з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння особи (добросовісного набувача) до суду може звернутися лише власник такого майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 23 постанові № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав розяснив, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

На підтвердження заявлених вимог позивач ОСОБА_5 посилався на те, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, є його сестрою, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2008 року її було визнано недієздатною.

Із наданого позивачем вказаного рішення суду від 28 жовтня 2008 року вбачається, що Броварським міськрайонним судом Київської області у цивільній справі № 2-о-125/08 ухвалено рішення про визнання недієздатною ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4.

По батькові зазначених вище осіб відрізняється (Гемранівна та Германівна).

Із витребуваної з архіву суду цивільної справи № 2-о-125/08 для зясування розбіжностей щодо особи, яку рішенням суду визнано недієздатною, вбачається, що 02 квітня 2008 року Броварська центральна районна лікарня звернулася до суду із заявою про визнання недієздатною ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, та у справі ухвалено рішення про визнання недієздатною саме цієї особи. Дане рішення суду набрало законної сили.

Будь-які заяви щодо виправлення помилки чи описки у матеріалах справи відсутні.

Також як на доказ підтвердження заявлених вимог ОСОБА_5 надав суду рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 26 травня 2009 року № 252, з якого видно, що ОСОБА_5, який проживає у місті Дніпропетровську, призначено опікуном над недієздатною ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

З огляду на вказану норму права, рішення виконавчого комітету міської ради не може вважатися належним доказом у справі щодо призначення ОСОБА_5 опікуном над недієздатною сестрою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Із довідки № 305 від 23 червня 2016 року, виданої Стеблівським психоневрологічним інтернатом, видно, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживала одиноко в інтернаті на повному державному утриманні з 07 серпня 2009 року по 21 жовтня 2014 року, що спростовує доводи позивача ОСОБА_5 про те, що витрати за перебування сестри в інтернаті здійснювалися ним особисто.

Відповідно до виданого повторно свідоцтва про смерть ОСОБА_10 померла 21 жовтня 2014 року у віці 64 років у смт Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У ч. 3 ст. 1268, ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто день смерті особи, і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна із чужого незаконного володіння особи, передбачене ст. ст. 387, 388 ЦК України, переходить до спадкоємців майна померлого власника, які в установленому законом порядку прийняли спадщину.

Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Факт прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті сестри ОСОБА_10 позивачем у суді не доведений та не підтверджений.

Представник позивача в суді пояснив, що ОСОБА_5 у визначений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 не звертався.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що права ОСОБА_5 як спадкоємця майна ОСОБА_10 не можуть вважатися порушеними, оскільки спадщину позивач не прийняв.

У матеріалах справи міститься дві копії паспорта на імя ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, у яких однакові серія і номер паспорта СТ 053902, дата його видачі 20 січня 2009 року, орган, який видав Броварський МВ ГУ МВС України в Київській області, на яких зображення особи на фотокартці у цих паспортах відрізняється.

Окрім того, зображення фотокартки на копії довідки Ф-1 не співпадає із зображеннями особи ОСОБА_10, які містяться на двох зазначених копіях паспортів.

Вказані розбіжності не дають суду можливості встановити дійсні обставини справи.

Згідно із п. 1 глави 3, п. п. 3, 7 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обовязково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. На копіях (фотокопіях) цих документів проставляється відмітка згідно з оригіналом з проставленням дати та підпису нотаріуса.

На запит суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 надано належним чином завірені копії договору купівлі-продажу від 24 червня 2015 року квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_6, а також копії документів на підставі яких укладався цей договір.

Із даних документів вбачається, що при укладенні договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_10 надала наступні документи: заяву про те, що вказана квартира є її особистою приватною власністю; заяву ОСОБА_10 про те, що протягом звітного 2015 року продаж майна нею не здійснювався; свідоцтво про право власності на житло серії САС № 471175, видане 05 серпня 2009 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 серпня 2009 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 червня 2015 року; паспорт з реєстрацією місця проживання продавця за адресою: АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер; довідку форми № 3 від 22 червня 2015 року, видану Комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області Житлово-експлуатаційна контора-3; технічний паспорт на квартиру.

Із цих документів видно, що приватним нотаріусом ОСОБА_8 було встановлено особу продавця ОСОБА_10, перевірено її дієздатність та справжність підпису, посвідчено відповідність вказаних документів їх оригіналу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

За загальним правилом, закріпленим у ст. 387 ЦК України, право витребувати майно із чужого незаконного володіння належить саме власникові.

Аналізуючи наведені норми цивільного законодавства та встановлені обставини, суд вважає, що витребувати майно з чужого незаконного володіння з використанням правового механізму захисту віндикаційного позову, наділений виключно власник такого майна.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що позивач ОСОБА_5 власником квартири АДРЕСА_1 не був, прав на дану квартиру як спадкоємець після смерті сестри ОСОБА_10 він не набув, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави вважати порушеними права та інтереси позивача укладенням оспорюваних договорів купівлі-продажу спірної квартири та його право власності на дану квартиру, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 209, 212 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.