АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про усунення від права на спадщину, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про усунення від права на спадщину.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що у 2015 році померли батьки сторін: ІНФОРМАЦІЯ_2 року - мати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 року - батько ОСОБА_5. Батьки заповіту не складали. Після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5 їх єдиними спадкоємцями є рідні діти - сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, котрі в установленому законом порядку подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Позивач вважає, що ОСОБА_2 слід усунути від права на спадщину, відкриту після смерті їх батьків, оскільки 24 серпня 2009 року відповідач разом з членами своєї сім'ї самоправно вселились до квартири батьків, у зв'язку з чим ізолювали позивача від надання допомоги батькам похилого віку, у тому числі медичної допомоги, перешкоджали в спілкуванні з друзями, працівниками соціальної служби, представниками медичних закладів, відключили міський телефон. Внаслідок таких дій відповідача батьки не мали можливості скласти заповіт. Від відповідача та членів її сім'ї постійно виходили погрози до батьків щодо фізичної розправи, вони приховували безпорадний стан батька ОСОБА_5, який фактично останні 3 роки був недієздатною особою. Таким чином відповідач позбавила можливості батьків користуватись та розпоряджатись своїми правами в останні роки свого життя.

Під час судового розгляду судом було залучено як третю особу ОСОБА_3 (т. 2 а.с.125-127).

У справі ОСОБА_2 заявлявся зустрічний позов, який ухвалою суду повернутий у зв'язку з не усуненням недоліків (т. 2.а.с 145).

Ухвалою суду від 25 січня 2017 року об'єднано в одне провадження вказану цивільну справу та цивільну справу № 757/51503/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадщину (т. а.с.).

Ухвалою суду від 26 травня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадщину залишено без розгляду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.05.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про усунення від права на спадщину - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, позов задовольнити в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що при ухваленні рішення судом не було враховано, що ОСОБА_4 потребувала сторонньої допомоги у повсякденному побуті, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до висновку судово-психіатричного дослідження № 250 від 30.03.2015 року, зазначено, що ОСОБА_5 за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та їх наслідки. Докази того, що ОСОБА_1 ухилялася від надання допомоги своїм батькам матеріали справи не містять. Навпаки перераховані вище докази свідчать про такі дії зі сторони ОСОБА_2 Також зазначала, що самовільне вселення ОСОБА_2., не можна вважати доказом того, що ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину, як особа, що на законних підставах проживала з померлими протягом 5 років і більше. В порушення вимог ч. 2 ст. 57 ЦПК України та ст. 63 ЦПК України судом першої інстанції не було враховано показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 хоча в своїх поясненнях дані свідки підтвердили законність позовних вимог позивача. Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також вказувала на порушення судом процесуальних норм при складані повного тексту рішення, чим порушено право позивача на оскарження рішення суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно положень ст. 1258 ЦК України спадкування відбувається в порядку черговості.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти, подружжя та батьки спадкодавця.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України, - за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р., безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного Кодексу України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_2 році померла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_5, що були батьками позивача та відповідача по справі.

Будь-яких слідів насильницької смерті у померлих не виявлено.

Померлі за час життя заповіту не складали.

Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 єдиними їх спадкоємцями є рідні діти - позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, які в установленому законом порядку подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкових справ.

Крім того, заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_3, донька відповідача ОСОБА_2, яка на момент смерті з ними проживала.

На час смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1, що належала подружжю ОСОБА_5, позивачу ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_12, проживала онука спадкодавців ОСОБА_3 зі своїм чоловіком та двома малолітніми дітьми.

ОСОБА_13, ОСОБА_2, ОСОБА_14 зареєстровані в АДРЕСА_3

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.02.2011 року сім'ю ОСОБА_14 виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2011 року залишене без змін.

Зазначене рішення суду фактично виконано, що підтверджується постановами про закінчення виконавчого провадження та актами державного виконавця.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2014 року у вказану квартиру вселено ОСОБА_1 та сім'ю ОСОБА_14 виселено без надання іншого приміщення, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2014 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року залишене без змін.

Однак, зазначене рішення не виконане, позивач ОСОБА_1 у квартиру по даний час не вселилась.

Враховуючи, що у спірній квартирі АДРЕСА_2 проживала та проживає донька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 разом зі своєю сім'єю, то відповідач, будучи зареєстрованою за іншою адресою, мала можливість доглядати за своїми батьками, надавати їм допомогу.

Судом встановлено, що померлі батьки перебували в безпорадному стані та потребували стороннього догляду, допомоги та піклування, що зумовлено їх похилим віком, а також наявністю тяжких хвороб. Вказані обставини у судовому засідання сторонами не оспорювались та визнавались.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 250 від 30 березня 2015 року ОСОБА_5 страждав на стійкий хронічний психічний розлад та за своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Печерським районним судом м. Києва розглядалась цивільна справа за заявою ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 недієздатним, проте провадження по справі було закрито 9 листопада 2015 року у зв'язку з його смертю.

Відтак померлі батьки потребували сторонньої допомоги обох доньок, котрі мали можливість надавати їм допомогу та опікуватись ними.

Суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 приймала участь в доглядів своїх батьків, які потребували допомоги, брала участь в їх лікуванні, надавала кошти на оперативне втручання, а також здійснювала за ними догляд, а тому відсутні підстави для усунення її від спадщини.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 не ухилялась від виконання своїх обов'язків по догляду своїх пристарілих батьків.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду з приводу не ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги своїм батькам, які перебували в безпорадному стані відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу доведеності факту ухилення, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного.

Так, виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року (далі - Постанова), безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Як роз'яснено у п. 6 Постанови факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Лише умисне, свідоме ненадання допомоги спадкодавцеві при наявності можливості надавати таку допомогу є підставою для усунення особи від права на спадкування.

Тобто для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до положень ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, у відповідності до вказаних норм закону позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем умисних дій, які свідчили про її ухилення від надання допомоги спадкодавцям, які перебували в безпорадному стані.

Навпаки, судом встановлено, що між сторонами по справі протягом тривалого часу тривають спори, щодо спадкового майна. Судами ухвалювались судові рішення про виселення ОСОБА_2 з квартири в якій проживали спадкодавці та вселення до неї ОСОБА_1, проте рішення суду виконано не було. Тобто з пристарілими спадкодавцями фактично залишалась проживати сім'я ОСОБА_2, які здійснювали необхідний догляд, так як суду не було надано жодного доказу з приводу того, що спадкодавці померли через не надання їм будь-якої допомоги, чи то медичної, чи іншої допомоги. Так, як сторони по справі постійно перебувають у спорах і постійно намагались усунути одна одну від спілкування з батьками, відсутні підстави вважати , що існує винна поведінка будь-кого з них в не наданні допомоги батькам в тій чи іншій мірі.

Доводи скарги з приводу не надання належної оцінки показів свідків, допитаних за клопотанням ОСОБА_1, колегія не приймає, так як повідомлені свідками обставини не свідчили про умисел та ухилення від надання допомоги спадкодавцям, що є обов'язковим в даній категорії справ.

Доводи скарги про те, що суду не були надані докази відповідно до яких ОСОБА_1 ухилялась від надання допомоги своїм батькам, колегія суддів не приймає з огляду на те, що суд таких обставин не встановив та позову ОСОБА_2 про усунення сестри від спадкування не розглядав, а тому вказана обставина не входила до предмету доказування, як і обставина прийняття , чи не прийняття спадщини.

Посилання ОСОБА_1 та її представника на не проживання в квартирі спадкодавців, третьої особи правового значення для вирішення даного спору не мають. Апеляційний суд та суд першої інстанції в межах даної справи встановлював лише факти, щодо ухилення від надання допомоги спадкодавцям з боку ОСОБА_2, та винну поведінку, чи її відсутність, а не місце проживання сторін по справі та третьої особи, яка була зареєстрована з спадкодавцями, а тому вказівка в даному рішенні на обставини, які не стосуються предмету доказування в даній справі, не можуть вважатись встановленими та використовуватись при розгляді інших справ, в яких матиме правове значення факт проживання з спадкодавцями на момент їх смерті, тих чи інших спадкоємців.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовної заяви та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді