ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1685/17
Р І Ш Е Н Н Я
"21" грудня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарях Заболотній Л.Г.,
Семенченко Я.А.
розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення індексації заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, -
Позивач звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення індексації заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15.10.2013 року вона працювала на посаді завідувача сховища групи режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації Державної прикордонної служби України. 26.03.2016 року її було звільнено із займаної посади в порядку ч. 2 ст. 36 КЗпП. Проте, в порушення вимог чинного законодавства відповідач в день звільнення не надав письмового розрахунку при звільненні та не виплатив належні їй грошові кошти у повному обсязі. Останні грошові кошти у вигляді заробітної плати виплачені на її рахунок 26.08.2016 року. У зв`язку з чим просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2016 року по 26.08.2016 року у розмірі 30 667 грн. 64 коп. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.
В ході розгляду справи позивач подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь 152 грн. 83 коп. суму індексації з заробітної плати, 74 999 грн. 08 коп. суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.03.2016 року по 28.08.2017 року, та 3 000 грн. - моральної шкоди. (а.с. 89-92).
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 збільшені позовні вимоги за підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви.
Представник Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України Сергєєв М.О. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні, оскільки виплата усіх належних позивачу сум при звільненні була здійснена 29.03.2016 року у відповідності до вимог чинного законодавства. В частині не оплати листка непрацездатності зазначив, про те, що у зв`язку з неоднозначним тлумаченням законодавства, що стосується листка тимчасової непрацездатності працівників які відкриті після закінчення робочого дня, що є останнім робочим днем та з метою роз`яснень законодавства з вище зазначеного питання командуванням військової частини було направлено запит до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Київського міського відділення виконавчої дирекції. Згідно відповіді було надане роз`яснення та листок непрацездатності був частково оплачений з другого дня тимчасової непрацездатності, оскільки перший день страхового випадку позивачем був відпрацьований та за цей день їй було виплачено заробітну плату. Крім того, в частині стягнення моральної шкоди зазначив, що позивачем в позовній заяві не надано жодних доказів та обґрунтувань завданої їй моральної шкоди з боку відповідача.
Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до наказу за №148-ос від 15.10.2013 року ОСОБА_3 була призначена на посаду завідувача сховища групи режиму секретності відділення обслуговування Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (а.с. 6).
Відповідно до витягу наказу Коменданта Окремої комендатури охорони в забезпечення Державної прикордонної служби України від 29.03.2016 року за № 53-ОС позивача звільнено з посади (а.с. 7).
Приписами ст. 117 Кодексу законів про працю встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
При звільненні працівника, відповідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
З матеріалів справи вбачається 06.04.2016 року ОСОБА_3 зверталася з письмовою заявою до відповідача, зокрема про надання довідки про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати та усіх її складників, у тому числі щомісячно, починаючи з 03.09.2013 року, та окремо з 15.10.2013 року до 29.03.2016 включно, з датою проведення виплат всіх сум (а.с.8).
Відповідно до ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, сума заробітної плати, що належить до виплати.
12 квітня 2016 року за №11/1129 окремою комендатурою охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України позивачу було надано відповідь з довідкою про доходи від 08.04.2016 року №93 з розшифровкою за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати та усіх її складників, помісячно починаючи з вересня 2013 року по березень 2016 року (а.с.28).
Відповідно до довідки головного бухгалтера-начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) військової частини НОМЕР_1 заробітна за березень 2016 року була виплачена 29.03.2016 року згідно платіжного доручення №359 від 29.03.2016 року (а.с.53).
В судовому засіданні представник відповідача також пояснив, що виплата усіх належних сум при звільненні була здійснена 29.03.2016 року, у відповідності до вимог чинного законодавства, в тому числі за 29.03.2016 року, як за останній робочий день.
У зв`язку з тим, що відповідачем фактично проведено виплати усіх належних сум при звільненні, а відтак позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та звільнення), якщо інше не передбачено законом.
В останній день звільнення 29.03.2016 року позивач перебувала у стані тимчасової непрацездатності, та відповідно відкритий листок непрацездатності з 29.03.2016 року (а.с. 11).
29 квітня 2016 року позивач письмово зверталася до відповідача з заявою про прийняття листка непрацездатності до оплати (а.с. 10).
10 червня 2016 року у відповідь на звернення позивача, відповідач листом повідомив про те, що відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнооб`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» право на матеріальне забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності виникає у застрахованих громадян України з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування на день звільнення. У зв`язку з тим, що заробітна плата за 29.03.2016 року перерахована та виплачена в повному обсязі, листок непрацездатності був повернутий позивачу (а.с.19).
У свою чергу відповідач з метою отримання роз`яснення законодавства з питання оплати листка непрацездатності позивачу звертався до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Київського міського відділення виконавчої дирекції (а.с. 52).
З рекомендаційних роз`яснень Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Київського міського відділення виконавчої дирекції вбачається, що оскільки тимчасова непрацездатність застрахованої особи настала в останній день роботи допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованої особи настала в останній день роботи допомога по тимчасовій непрацездатності має надаватись за весь період до відновлення працездатності чи встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності, але з другого дня тимчасової непрацездатності застрахованої особи (а.с. 50-51).
Відповідач в свою чергу направляв листа на адресу позивача з повторним наданням листка непрацездатності, для подальшого розгляду його комісією із загальнообов`язкового державного страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням (а.с. 49).
Як встановлено в судовому засіданні, а також вбачається з матеріалів справи відповідачем 26.08.2016 року були остаточно виплачені позивачу кошти у розмірі 602 грн. 82 коп. та 904 грн. 21 коп.
Згідно із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Стаття 2 цього закону визначає структуру заробітної плати, що включає в себе: основну заробітну плату. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткову заробітну плату. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності.
Аналіз зазначених вище норм права дає підстави вважати, що оплата листка по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати, а тому вимога в цій частині не підлягає задоволенню.
Позивач також зазначає, що їй на момент звільнення їй не була виплачена заборгованість по сплати індексації заробітної плати, що складає 152 грн. 83 коп.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Статтею 34 цього закону передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з нормами ст. ст. 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.
Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 %. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
На підставі ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку з індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 06 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додаткова заробітна плата).
З довідки Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України вбачається, що заборгованість по індексації заробітної плати за час роботи позивача у період за листопад 2015 року по лютий 2016 року становить 152 грн. 83 коп. (а.с. 94).
Крім того, представник відповідача в судовому засіданні визнав факт не виплати позивачу індексації по заробітній платі, однак зазначив, що відповідно до листа Міністерства Фінансів України виходячи з економічної ситуації країни Мінфіном було прийнято рішення щодо не нарахування індексації грошових доходів громадян на невизначений, а саме до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови «Про особливий порядок індексації грошових доходів населення у 2015 році» та змін до порядку проведення індексації грошових доходів населення. Проведення індексації грошових доходів населення у 2015 році мало бути здійсненим після прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови, яка по теперішній час не прийнята.
Враховуючи те, що на момент звільнення позивача сума індексації заробітної плати не виплачена сума відповідачем, що фактично визнано представником відповідача в судовому засіданні, вимоги в цій частині законні та обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода ж безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
Проте, оскільки в судовому засіданні позивач та її представники не надали доказів порушення відповідачем законних прав позивача, які призвели до моральних страждань та психологічних переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків позивача, які б вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тому заподіяння моральної шкоди позивачу не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин у задоволенні частини позову позивача про стягнення з відповідача та її користь моральної шкоди у розмірі 3000 грн. необхідно відмовити.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 640,00 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 110, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, ст.ст. 81, ч. 6, ст.141, ч. 6 ст. 259, 263, 265 ЦПК України, -
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 152 грн. 83 коп. в рахунок стягнення індексації заробітної плати.
В задоволенні частини позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 74 999 грн. 08 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування 3000 грн. моральної шкоди відмовити.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави 640 грн. судового збору.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
Суддя: