Справа № 209/4039/16-ц
Провадження № 2/209/940/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

при секретарі Герасимчук І.О.,

за участі позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам'янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

31.10.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 23 листопада 2013 року у розмірі 45099,44 доларів США, що за курсом НБУ (25,83 грн. за 1 долар США), становить 1164918,53 грн., яка складається з наступного: 30000 доларів США, що еквівалентно 774900,00 грн. - заборгованість за позикою; 15099,44 доларів США, що еквівалентно 390018,53 грн. - проценти, а також стягнути сплачений судовий збір в сумі 6890,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 23 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 35000 доларів США. Договором було передбачено строк повернення коштів у сумі 5000 доларів США до 29 листопада 2013 року. Решта суми боргу підлягала сплаті за додатковими домовленостями. Відповідачем було повернуто 5000 доларів США вчасно, про що було зазначено у розписці. Проте, домовленості щодо повернення 30000 доларів США досягнуто не було, тобто не було визначено строк повернення позики. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач видав йому власноручно написану письмову розписку, де підтвердив факт отримання ним грошових коштів та строк повернення першої частки позики до 29 листопада 2013 року. За час дії договору позики облікова ставка НБУ змінювалася декілька раз і становила за періоди:

- з 23 листопада 2013 року по 14 квітня 2014 року (141 день) - 6,5%;

- з 15 квітня 2014 року по 16 липня 2014 року (93 дня) - 9,5%;

- з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року (128 днів) - 12,5% ;

- з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року (26 днів) - 19,5%;

- з 04 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року (170 днів) - 30%;

- з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року (27 днів) - 27%;

- з 25 серпня 2015 року по 22 листопада 2015 року (58 днів) - 22%;

- з 23 листопада 2015 року по 21 квітня 2016 року (151 день) -22%;

- з 22 квітня 2016 року по 26 травня 2016 року (35 днів) -19%;

- з 27 травня 2016 року по 23 червня 2016 року (28 днів) -18%;

- з 24 червня 2016 року по 28 липня 2016 року (35 днів) -16,5%;

- з 28 липня 2016 року по 15 вересня 2016 року (26 днів) - 15%;

- з 16 вересня 2016 року по 12 жовтня 2016 року (26 днів) - 15%.

Розрахунок процентів, які він просить стягнути з відповідача, нараховується за формулою: проценти = (загальна сума боргу) / х (облікова ставка НБУ) / (365 днів) х (кількість днів у періоді, в якому діяла ставка НБУ).

Таким чином, розмір процентів за користування позикою за період з 23 листопада 2013 року по 12 жовтня 2016 року становить 15099,44 доларів США.

15 серпня 2016 року він направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу та процентів. Ця обставина підтверджується копією вимоги та повідомленням про отримання відповідачем 29 серпня 2016 року. Проте відповідач свої зобовязання за договором не виконав, суму боргу йому не повернув, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобовязань за договором.

28.03.2017 року у справі було ухвалено заочне рішення, яке було скасоване ухвалою суду від 16.05.2017 року, а справа була призначена до розгляду в загальному порядку.

Згідно п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції законом України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, суд продовжив розгляд цивільної справи за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією кодексу, в порядку загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримував, просив його задовольнити, та пояснив, що між ним та відповідачем були дужні та ділові стосунки і ОСОБА_3 неодноразово звертався до нього за фінансовою допомогою. Боргові зобовязання, що виникли між ними і є предметом цього позову, підтверджуються розпискою ОСОБА_3, згідно якої 23 листопада 2013 року відповідач отримав від нього 5000 доларів США та 30000 доларів США. 5000 доларів США відповідач повернув 29 листопада 2017 року. В письмовому вигляді договір позики між ними не укладався. Передача грошей у борг підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 23 листопада 2013 року. До того в них з відповідачем були спільні бізнес плани. Стверджує, що між ним та відповідачем 23 листопада 2013 року був укладений договір позики, який підтверджується розпискою. ОСОБА_3 також винний йому по розписці від 14 січня 2013 року грошові кошти в сумі 20000 доларів США, які зобовязався повернути до 08 лютого 2018 року.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримував, вважав,що позов підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні.

ОСОБА_3 надав письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, де зазначив, що заявлені позивачем вимоги стосуються, начебто, існуючої суми боргу в розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно 774900,00 грн., що у двадцять разів та більше перевищує розмір неподаткового мінімуму доходів громадян. Отже договір позики повинний був бути укладений у письмовій формі з обовязковим дотриманням вимог ст. 208 ЦК України. Проте, такий договір позивачем не надано, в матеріалах справи такий договір позики від 23 листопада 2013 року відсутній. Він, відповідач, такий договір не підписував і про існування такого договору йому нічого не відомо. Зазначені у позовній заяві обставини щодо укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору позики позивач обґрунтовує розпискою, яка, начебто, підтверджує його, відповідача, боргові зобовязання. Проте, наявна в матеріалах справи розписка не відповідає вимогам ст. 207 ЦК України, не фіксує волевиявлення обох сторін за правочином, його зміст та умови, не містить обовязкових реквізитів, і не є документом, що підлягає обміну між сторонами з викладенням у ньому всіх необхідних умов. Вона нотаріально не посвідчена і тому не може ототожнюватися з договором позики, на чому наполягає позивач. Він стверджує, що між ним та позивачем не укладався договір позики від 23 листопада 2013 року, а всі доводи позивача є його власними припущеннями, які не ґрунтуються на беззаперечних фактичних даних. Крім того, із наданих позивачем матеріалів неможливо встановити момент передання грошей, тобто неможливо визначити момент вчинення правочину, який, начебто, був укладений між ним та позивачем. Тому договір позики від 23 листопада 2013 року не може вважатися укладеним. Просить відмовити в задоволені позову ОСОБА_1

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що між ним та позивачем існувало багато різних відносин, в тому числі грошові і товарно-матеріальні. Він був засновником ТОВ «Дніпропромбізнес», займався металопрокатом, а позивач був засновником ТОВ "Інно-Дніпро" та займався металобрухтом. Вони брали один у одного кошти, постачали товари, а потім повертали кошти готівкою або перераховували на рахунки належних їм підприємств. Між ними постійно існували якісь товарно-грошові відносини. Позивач придбав у нього квартиру за обумовлену між ними суму, але потім не заплатив повної її вартості. Він не отримував від позивача у борг 30000 доларів США. Зазначені у розписці 30000дол., що знаходяться у нього по ранішнім домовленостям, які він повинен повернути за додатковими домовленостями, це могла бути сумарна різниця в фінансових розрахунках між їх ТОВ, які не завжди відображалися по бухгалтерії, щоб уникнути сплати ПДВ. Зобов'язання повернути кошти по "додатковим домовленостям" означало майбутні розрахунки товарно-матеріальними цінностями між підприємствами або грошима між ними особисто. Ця розписка ймовірно написана ним, але він не памятає коли її писав і з якого приводу. На теперішній час фінансові зобовязання між їх підприємствами відсутні, бо інакше спір між ними вирішувався б у господарському суді. В розписці не вказано, що він взяв у ОСОБА_1 у борг 30000 доларів США, бо вказані кошти - це сальдо взаєморозрахунків між їх підприємствами. Він дійсно брав у позивача 5000 доларів США, які віддав 29 листопада 2013 року. Він та відповідач постійно були повязані фінансовими взаємовідносинами, постійно були винні один одному грошові кошти. 14 січня 2013 року він взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США, які поверне йому 08 лютого 2018 року, як про це вказано у розписці. В цій розписці від 14 січня 2013 року зазначено, що він взяв гроші у борг, а в розписці від 23 листопада 2013 року такого не вказано.

Ухвалою суду від 03 лютого 2017 року, за заявою позивача ОСОБА_1, був забезпечений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та накладений арешт на належне ОСОБА_3 нерухоме майно.

Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, вивчивши матеріали справи, та дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Судом встановлено, що 23 листопада 2013 року відповідачем ОСОБА_3 була написана розписка, в якій вказано, що він взяв у борг у ОСОБА_1 5000 доларів США, зобовязується їх повернути до 29 листопада 2013 року. В цій же розписці зазначено: "Кроме этого по ранним договоренностям у меня находятся деньги в сумме 30000 принадлежащие ОСОБА_4 ОСОБА_2 по дополнительным договоренностям"(а.с. 6).

Як зазначено у розписці, і це підтвердили в судовому засіданні позивач та відповідач, грошові кошти в сумі 5000 доларів США відповідач ОСОБА_3 повернув позивачу ОСОБА_1 у визначений у розписці строк - 29 листопада 2013 року.

Проте, відповідач у своїх письмових запереченнях та поясненнях, а також у судовому засіданні стверджує, що він не отримував від позивача в борг грошові кошти в сумі 30000 доларів США, а вказані грошові кошти - це сальдо взаєморозрахунків між їх підприємствами, бо він та відповідач постійно були повязані фінансовими взаємовідносинами, розраховувалися один з одним як безготівково так і готівкою. Саме тому у розписці немає посилання на те, що він взяв вказані 30000 доларів у борг, і не зазначено, коли саме він отримав ці кошти і коли зобовязується їх повернути. Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що на даний час між ним та ОСОБА_1 немає фінансових зобов'язань, крім його боргу в сумі 20000 доларів США за розпискою від 14.01.2013 року.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Виходячи із змісту вказаних статей, за своїми правовими ознаками договір позики є угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Враховуючи вимоги частин 1 та 2 ст. 207 та ч. 2 ст. 1047 ЦК України, належить вважати, що дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається факт отримання позичальником певної суми грошової позики.

Єдиним допустимим доказом на підтвердження позовних вимог позивача ОСОБА_1 є розписка датована 23.11.2013 року, написання якої не заперечує відповідач ОСОБА_3

Проте, відповідач категорично заперечує, що він за договором позики отримував від позивача вказану у розписці суму 30000 доларів.

Із наявної у справі копії розписки (а.с. 6), оригінал якої досліджувався судом, також не вбачається, що відповідач ОСОБА_3 23 листопада 2013 року або у будь-який інший день отримав від позивача ОСОБА_1 позику (борг) в сумі 30000 доларів США і зобовязався їх повернути.

В розписці зазначено: "Кроме этого по ранним договоренностям у меня находятся деньги в сумме 30000 принадлежащие ОСОБА_4 ОСОБА_2 по дополнительным договоренностям".

Із вказаного тексту розписки неможливо встановити характер правовідносин, що склалися між сторонами, а також в розписці не вказано в якій саме валюті знаходяться у відповідача кошти, що належать позивачу.

Із розписки витікає, що у відповідача за ранішніми (попередніми) домовленостями знаходяться кошти в сумі 30000. Проте не вказано, які це були домовленості, коли вони були досягнуті чи здійсненні.

В розписці не вказано, що сума коштів 30000 була отримана як позика, чи отримана в борг, що давало б суду підстави визначити правовідносини, що склалися між сторонами, як договір позики, на який посилається позивач.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розписка від 23 листопада 2013 року не є письмовим документом, що підтверджує укладення між сторонами договору позики та його умови у розумінні статті 207 та статті 1047 ЦК України.

Вказана розписка підтверджує, що на 23.11.2013 року у відповідача знаходилися належні позивачу гроші в сумі 30000 (без зазначення валюти), які він зобов'язується повернути по додатковим домовленостям.

Відповідач наполягає, що між ним та ОСОБА_1 було багато товарно-грошових стосунків. У нього могли знаходитися кошти або товари належні позивачу, а у позивача могли знаходитися його кошти, або не оплачені належні йому товари.

Згідно долученої до справи, за клопотанням позивача, копії розписки від 14.01.2013 року, ОСОБА_3 взяв в борг гроші в сумі 20000 доларів США і зобов'язується повернути до 08.02.2018 року (а.с. 104). Вказаною розпискою може підтверджуватися те, що між сторонами на період 23.11.2013 року дійсно існували ранішні домовленості за грошовими відносинами.

Позивач у суді не пояснив про які додаткові домовленості зазначено в розписці, за якими відповідач ОСОБА_3 повинен повернути кошти. Відповідач же наполягав, що гроші вони були винні один одному на підставі домовленостей щодо ведення діяльності належних їм ТОВ, які не відображалися згідно бухгалтерського обліку.

Аналізуючи та оцінюючи докази у справі, суд не приймає до уваги долученого до справи листа директора ТОВ НВІКП "Інно Дніпро" вих. №11 від 19.12.2017 року про те, що між ТОВ НВІКП "Інно Дніпро", засновником якого є ОСОБА_1, та ТОВ "Дніпробізнес", засновником та директором якого є ОСОБА_3, протягом останніх років немає бізнесових стосунків, бо як вказував відповідач ОСОБА_3 часто фінансові розрахунки між ним та ОСОБА_1 не відображалися по бухгалтерському обліку, а здійснювалися готівкою або товарами.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження передачі відповідачу суми позики в розмірі 30000 доларів США.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 грудня 2017 р.

Суддя Г.А. Байбара.