РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2017 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді - Рибалки Ю.В.,

при секретарі - Денисенко Н.В., за участі: представника позивачів - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики в частині,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулись ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з вищевказаним позовом. Просили суд визнати недійсним договір позики укладений з ОСОБА_2 в частині пункту 5 Договору, згідно з яким у разі несвоєчасного виконання позичальником умов договору (щодо строку та обов'язку повернення отриманих в борг коштів) він зобов'язується сплачувати позикодавцю пеню в розмірі 5 (п'ять) процентів від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення. В обґрунтування позову зазначили, що суд вправі зменшити розмір неустойки, визнати недійсними окремі умови щодо останньої на підставі ст. 551 ЦК України. Також вказана умова договору є вкрай невигідною, правочин в цій частині укладено під впливом тяжкої обставини, а тому має бути визнаний недійсним частково.

У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти позову, пояснив, що під час укладання договору позики позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 не повідомляли про будь-які обставини, що стали підставою для укладання договору позики, їм було роз'яснено всі умови договору, вони добровільно погодились з ними та ОСОБА_3 підписав договір, отримав в борг грошові кошти, які на цей час не повернув.

Вислухавши пояснення представника позивачів, відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Судом установлено, що 01.09.2014 між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики згідно з яким останній передав позивачу в борг 70 000 грн. зі строком повернення до 01.09.2015.

Відповідно до пункту 5 Договору в разі несвоєчасного виконання позичальником п. 2 договору (щодо строку та обов'язку повернення отриманих в борг коштів) він зобов'язується сплачувати позикодавцю пеню в розмірі 5 (п'ять) процентів від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення.

01.09.2014 між сторонами, в забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договором позики, укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Марченко Н.А. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка на праві власності належить позивачам.

В обґрунтування позову зазначено, що вказана в п. 5 Договору позики умова є вкрай невигідною, правочин в цій частині укладено під впливом тяжкої обставини, а тому договір має бути визнаний недійсним частково.

Будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог позивачами та їх представником суду не надано.

Відповідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Правочин, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору позики.

Зазначений правовий висновок відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України від 06.05.2016 у справі № 6-551цс16.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачі під час розгляду справи не довели будь-якими належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх позовних вимог. Зокрема, не доведено будь-якими доказами відсутність вільного волевиявлення учасників правочину на його укладання, існування тяжких обставин при укладенні оспорюваного правочину, не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За вищевказаних обставин, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка