АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Справа №761/16307/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11399/2017

20 грудня 2017 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палата з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про збільшення частки у праві спільної власності та визнання права власності на частку у праві спільної власності та визнання права власності на частку домоволодіння,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2, про збільшення частки у праві спільної власності та визнання права власності на частку у праві спільної власності та визнання права власності на частку домоволодіння, в якому просив збільшити належну йому частку у праві спільної часткової власності з 25/100 до 65/100 частки на житловий будинок АДРЕСА_2, а також визнати за ним право власності на 65/100 частки на цей же будинок.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 25/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та складаються з 9/100 та 16 /100 часток які були набути позивачем на підставі договору міни від 19.09.1996 року, посвідченого державним нотаріусом третьої київської державної нотаріальної контори Марущак С.В. р. № 2-833, № 2-836.

Згідно інформаційною довідкою Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.03.2016 року, співвласником спірного домоволодіння також є ОСОБА_2 (квартира № 2), якому належать 149/300 частки домоволодіння на підставі договору міни, серія та номер: 2065, від 19.11.2015 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник JI.C, та 37/300 частки домоволодіння на підставі договору міни, серія та номер: 1992, від 05.11.2015 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Л.С.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок від 24.11.1995 року загальна площа житлового будинку (зазначеного на плані літ. А) АДРЕСА_2, складала 190,5 кв.м. а загальна площа частки ОСОБА_3 (квартира1 ), складала 59.0 кв.м.

Згідно Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2000 року (справа № 2-258), ОСОБА_3 було виділено та визнано право власності на жилу кімнату 1-2 площею 14,9 кв.м., жилу кімнату 1-3 площею 33,2 кв.м., кухню 1-1 площею 9,5 кв.м., тамбур І площею 1.8 кв.м., коридор II площею 13.8 кв.м., вбиральню 1-4 площею 1,4 кв.м.

У 2000 році ОСОБА_3 звернувся до Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва із заявою про надання дозволу на реконструкцію та перепланування буд. АДРЕСА_2.

Згідно Розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації м. Києві від 29.11.2000 року, позивач отримав дозвіл на розробку проектної документації на реконструкцію буд. АДРЕСА_2. У 2003 році позивачем був погоджений Робочий проект у Головному управлінні містобудування, архітектури та дизайну міського середовища.

03.03.2006 року ОСОБА_3 отримав позитивний висновок щодо відповідності чинній нормативній базі робочого проекту перепланування та реконструкції частини житлового будинку АДРЕСА_2.

З 2005 року по 2006 рік позивач виконав будівельно-монтажні роботи згідно проектної документації, та 30.03.2007 року отримав Розпорядження про призначення державної приймальної комісії з прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту - реконструкції частини будинку АДРЕСА_2.

На підставі вказаного Розпорядження був складений Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Внаслідок реконструкції частини житлового будинку АДРЕСА_2, загальна площа житлового будинку (зазначеного на плані літ. А), збільшилась, та на теперішній час складає 332,5 кв.м., а також на думку позивача збільшилась загальна площа його частки в житловому будинку (квартири 1), що складає 216,7 кв. м.

Згідно Висновку про незалежну оцінку частка домоволодіння з урахуванням реконструкції відповідає 65/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 не зміг отримати «Свідоцтво про право власності на 65/100 частки житлового будинку», посилаючись на те, що, затверджений Постановою КМУ України від 08.10.2008 року № 923 «Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» яким встановлювався механізм введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, втратив чинність.

Вважаючи своє право порушеним позивач звернувся до суду з позовом про збільшення частки у праві спільної часткової власності та визнання за ним права власності на 65/100 частки домоволодіння будинку АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року позов задоволено.

Збільшено належну ОСОБА_3 частку у праві спільної часткової власності з 25/100 до 65/100 частки на житловий будинок АДРЕСА_2, визнано право власності за ОСОБА_3 на 65/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог .

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив, чи надавалась згода іншого співвласника на відповідне збільшення частки у праві спільної часткової власності, та якими доказами це підтверджується.

Також апелянт зазначив, що наданий позивачем Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є незаконним, оскільки ОСОБА_3 не був зареєстрованим в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт, а сам Акт не має номеру та дати, а також відсутня інформація про Дозвіл на виконання будівельних робіт.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що Листом Департаменту державної - будівельної інспекції у м. Києві йому було надано відповідь, що будь-яких документів, які б надавали право на виконання підготовчих та будівельних робіт ОСОБА_3 не видавались.

Апелянт вважає, що здійснене позивачем будівництво є самочинним, а в особи яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості.

Представник апелянта адвокат Литвиненко М.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача Київської міської Ради у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, у відсутності представника відповідача повідомленого належним чином про дату час і місце розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником 25/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Належні позивачу 25/100 частки домоволодіння (квартира 1) складаються з 9/100 та 16/100 частки які він отримав на підставі Договорів міни від 19.09.1996 року, посвідчених державним нотаріусом третьої київської державної нотаріальної контори Марущак С.В. р. за № 2-833 та №2-836.

За даними державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.03.2016 року, відповідач ОСОБА_2 є співвласником спірного домоволодіння і володіє 149/300 частки домоволодіння на підставі договору міни, серія та номер: 2065, від 19.11.2015 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник JI.C, та 37/300 частки домоволодіння на підставі договору міни, серія та номер: 1992, від 05.11.2015 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Л.С.

Згідно Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2000 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_11, ОСОБА_12 про розподіл житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом про розподіл житлового будинку, яке набрало законної сили ОСОБА_3 було виділено та визнано за ним права власності на жилу кімнату 1-2 площею:14,9 кв.м., жилу кімнату 1-3 площею 33.2 кв.м., кухню 1-1 площею 9.5 кв.м., тамбур І площею 1.8 кв.м. коридор II площею 13.8 кв.м., вбиральню 1-4 площею 1.4 кв.м.

Ніяких дій щодо відокремлення своєї частки та припинення права спільної часткової власності позивач не вчиняв.

За даними технічного паспорту на житловий будинок від 24.11.1995 року загальна площа житлового будинку (зазначеного на плані літ. А) АДРЕСА_2, складала 190,5 кв.м., а загальна площа позивача (квартира 1) складала 59.0 кв.м.

Суд першої інстанції вірно встановив, що у 2000 році ОСОБА_3 звернувся до Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва із заявою про надання дозволу на реконструкцію та перепланування буд. АДРЕСА_2.

Згідно розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації м. Києві від 29.11.2000 року, позивач отримав дозвіл на розробку проектної документації на реконструкцію буд. АДРЕСА_2.

У 2003 році позивачем ОСОБА_3 погоджено робочий проект у Головному управлінні містобудування, архітектури та дизайну міського середовища.

03 березня 2006 року ОСОБА_3 отримав позитивний висновок щодо відповідності робочого проекту перепланування та реконструкції чинній нормативній базі, частини житлового будинку АДРЕСА_2. (а.с.

Протягом 2005-2006 років позивач виконав будівельно-монтажні роботи згідно проектної документації.

30 березня 2007 року ОСОБА_3 отримав розпорядження про призначення державної приймальної комісії з прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту реконструкції частини будинку АДРЕСА_2.

Відповідно до вказаного розпорядження було складено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта будинку АДРЕСА_2.

В судовому засіданні за клопотанням ОСОБА_3, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 р., було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено ТОВ «Український центр судових експертиз».

Згідно з висновком експерта судової будівельно-технічної експертизи № 1-27/10 від 27.10.2016 року, площа приміщень квартири АДРЕСА_1 згідно до технічного паспорта від 15.02.2016 р. складає 216.7 кв. м., що після реконструкції становить 65/100 в площі спірного житлового будинку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може отримати свідоцтво про право власності на 65/100 частки житлового будинку, у зв'язку з тим, що затверджений Постановою КМУ України від 08.10.2008 року № 923 нормативний акт «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» яким встановлювався механізм введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, втратив чинність.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не правильно визначився із виниклими правовідносинами та складом учасників справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів.

За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально - правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту об'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до статті 331 ЦК України набуття права власності на нерухоме майно відбувається після введення в експлуатацію та державної реєстрації об'єкта будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

При розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності.

Частинами 3,4 ст. 357 ЦК Українивстановлено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності, без їх згоди чи відповідно рішення суду.

Колегія суддів вважає, що Київська міська Рада прав позивача не порушувала, та є неналежним відповідачем по даній справі. Належним позивачем має бути співвласник спільної часткової власності тобто ОСОБА_2

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у першої інстанції» судам роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Оскільки, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до неналежного відповідача, суд першої інстанції повинен був роз'яснити йому право на заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі ОСОБА_2 не як третю особу, а як співвідповідача.

Згідно з п.п. 9, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок", зазначено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вказаних роз'яснень.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано необхідних та достатніх доказів у підтвердження законності вказаних дій, так як надання дозволу на розробку проектної документації на будівництво надбудови у житловому будинку, не є належним доказом виконання позивачем даного розпорядження та дотримання норм матеріального права при здійсненні перебудови та надбудови у будинку.

Вимоги позивача щодо визнання права власності на 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2, яка збільшилася в результаті перепланування частини цього житлового будинку є формою втручання в дискреційні повноваження відмов реєстраційних органів та виходить за межі завдань цивільного судочинства.

Суд не може підміняти собою органи, які у відповідності до Конституції України наділені повноваженнями на здійснення реєстрації / добудови (прибудови) житлового будинку, іншої будівлі, споруди. Крім того, позивач як на підставу своїх вимог не надав суду докази того, що реєстраційними органами йому було відмовлено у здійсненні такої реєстрації.

Твердження ОСОБА_3 про те, що неможливість отримання ним свідоцтва про право власності на 65/100 частки житлового будинку у зв'язку з тим, що Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 року № 923 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» яким встановлювався механізм введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів втратив чинність, є безпідставним, оскільки законом передбачено такий порядок, зокрема Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений Постановою KMУ від 13.04.2011 року № 461.

Проте, судом першої інстанції не було дотримано вказаних вимог цивільного процесуального законодавства України, що призвело до ухвалення помилкового рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Статтею 367 ЦПК України процесуально визначено межі розгляду справ в апеляційній інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, не має процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені місцевим судом.

Колегія судді вважає, що суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення про задоволення позову до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про збільшення частки у праві спільної власності та визнання права власності на 65/100 частки на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2., тому заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді