Справа № 570/1513/17
Номер провадження 4-с/570/14/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання постанови неправомірною та скасуванння, зобов"язання відновити виконавче провадження,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що при винесенні постанови державного виконавця від 27 березня 2017 р. умов та підстав для повернення виконавчого листа, скасування арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення не було, а державним виконавцем не вчинено необхідних заходів примусового виконання рішення при наявності майна у боржника, безпідставно повернуто виконавчий лист без виконання, чим порушено права стягувача, представник скаржника у поданій до суду 14 квітня 2017 року скарзі просить

- визнати постанову заступника начальника відділу Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2 від 27 березня 2017 року серії ВП № 48324980 про повернення виконавчого листа стягувачу, припинення чинності арешту боржника, скасування інших заходів примусового виконання рішення неправомірною та скасувати її;

- зобов'язати заступника начальника відділу Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2 відновити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-1485/11, виданого Рівненським районним судом Рівненської області 09 жовтня 2013 року.

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що стягувач не отримував особисто повідомлення державного виконавця, так як перебував на стаціонарному лікуванні за межами України, тому не міг повідомити про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, а також виконати необхідні дії повязані із такою передачею нереалізованого майна (внести різницю між оцінкою майна та сумою боргу), про що представник усно повідомила державного виконавця.

Крім того, не враховано, що у боржника наявне інше майно, на яке може бути проведене стягнення: житловий будинок та інше наявне в житловому будинку цінне майно по місцю проживання боржника по вул.Травнева, 31 в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області, а також земельна ділянка, незважаючи на те, що боржник ухиляється від здійснення державної реєстрації вказаного майна з метою уникнення проведення стягнення на нього.

Ст. 37 Закону передбачено зняття арешту лише з нереалізованого майна, а не припинення чинності арешту усього майна боржника та скасування заходів примусового виконання рішення, як це вказано в оскаржуваній постанові,

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розглядускарги. Представником стягувача ОСОБА_3 подано заяву про підтримання скарги в повному обсязі, просить розглядати скаргу у її відсутність та стягувача. Старший державний виконавець Ященко В.О. вважає скаргу безпідставною та не заперечує проти її розгляду у його відсутність, подавши письмові заперечення. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду скарги у їх відсутність, оскільки їх явка не є обовязковою. За таких умов, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд даного питання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У поданих письмових запереченнях ОСОБА_4 вважає скаргу безпідставною, оскільки при винесені оскаржуваної постанови державний виконавець діяв лише в межах та у спосіб, передбачений законом. До відділу в період примусового виконання виконавчого провадження АСВП№48324980 не надходило жодного клопотання від стягувача про відкладення провадження виконавчих дій у звязку з перебуванням останнього на стаціонарному лікуванні.

Суд, дослідивши надані докази, прийшов до таких висновків.

На виконанні Рівненського районного відділу ДВС ГТУЮ в Рівненській області знаходився виконавчий лист №2-1485, виданий 28 травня 2013 року Рівненським районним судом Рівненської області про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 32 402, 87 грн.

Згідно акту державного виконавця від 15 березня 2016 року здійснено перевірку майнового стану боржника за місцем проживання останнього та виявлено транспортний засіб марки «Пежо 405», д.н.з. НОМЕР_1, який описано та передано на торги.

У звязку з тим, що не відбулися треті торги, у спосіб та в порядку, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», 10 січня 2017 року за вих.№7-70/17 стягувачу запропоновано залишити за собою непродане майно боржника. Копію даного повідомлення 09 березня 2017 року представник стягувача отримала наручно, про що свідчить відповідна відмітка на процесуальному документі.

Постановою заступника начальника відділу ОСОБА_2 від 27 березня 2017 року серії ВП № 48324980 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку із тим, що після вручення представнику стягувача повідомлення, стягувач не виявив бажання залишити за собою дане майно та не повідомив державного виконавця. Також вказаною постановою державний виконавець припинив чинність арешту майна боржника та скасував інші заходи примусового виконання рішення.

Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено і у ст.14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), як провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 вказаного Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.7 ст.12 вказаного Закону).

Порядок захисту прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні унормовано положеннями глави 9 Закону. Зокрема, передбачено право сторін виконавчого провадження на оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби (ст.82) та здійснення контролю за законністю виконавчого провадження (ст.ст.83-86).

Згідно п.3 ч.1 ст.37 Закону "Про виконавче продження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Тобто, на підставі цієї норми виконавчий документ повертається стягувачу лише у разі відмови стягувача залишити за собою майно боржника, а не у разі невнесення відповідної суми на рахунок органу виконавчої служби у разі надання згоди на залишення за собою нереалізованого майна. Відповідно до ч.7 ст.61 Закону у разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

Суд врахував, що стягувач не виявив бажання залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно, з'ясував, що державним виконавцем вчинено необхідні виконавчі дії та існували для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві підстави, передбачені п.3 ч.1 ст.47 та дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги. Суд вважає, що, повертаючи виконавчий лист стягувачу, державний виконавець діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження» та у межах наданих йому повноважень. При цьому виходив із того, що повернення виконавчого листа через відсутність попиту та згоди стягувачів залишити майно в рахунок погашення боргу не позбавляє стягувача права повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених ст.22 Закону України «Про виконавче провадження».

Безпідставними є доводи скаржника про наявність за боржником на праві власності земельної ділянки, оскільки остання відчужена боржником згідно договору дарування №1619 від 18 жовтня 2013 року, що підтверджується витягом з Інформаційною довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 18 липня 2017 року за № 92207040.

Також є безпідставними доводи боржника, щодо звернення стягнення на житловий будинок, адже згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 18 липня 2017 року за № 92199240 у боржника відсутнє нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення.

Окрім того, згідно ч.7 ст.48 Закону у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобовязаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

З огляду на викладене, керуючись ст.387 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання постанови неправомірною та скасування, зобов"язання відновити виконавче провадження,

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом п'яти днів з дня отримання.

Суддя: Кушнір Н.В.