Справа № 308/2529/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 міська рада Закарпатської області, про визнання державного акту на землю недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 міської ради Закарпатської області та ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження про виділення земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року, -

встановила:

11.03.2016 ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Рішенням ОСОБА_5 міської ради народних депутатів від 10.06.1994 № 247 позивачу було виділено у власність земельну ділянку площею 0,03 га за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді за письмовою згодою власника. Згода діда позивача ОСОБА_7 на будівництво житлового будинку у городі зазначеного домоволодіння знаходиться при протоколі засідання комітету самоврядування мікрорайону «Доманинці» від 01.02.1994.

25.07.1994 представником Управління архітектури та містобудування ОСОБА_5 міськради був складений акт про відвід червоних ліній та меж ділянки в натурі, межі ділянки були закріплені на місцевості. 15.08.1994 позивач уклав із ОСОБА_5 міськвиконкомом договір на забудову земельної ділянки. Маючи намір оформити право власності на земельну ділянку, позивач 20.10.2015 звернувся по відповідну інформацію до ОСОБА_5 міськради, на що отримав лист, яким його було повідомлено про те, що земельна ділянка площею 0,10 га по вул. Доманинській, 256, передана у приватну власність рішенням міської ради. Такі дії порушують право власності позивача на землю, зокрема, призначені для будівництва індивідуального житлового будинку, що гарантується нормами ст. 41 Конституції України та іншими положеннями законодавства.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсним та скасувати державний акт на земельну ділянку за адресою: м. Ужгород, вул. Доманинська, 256.

21.06.2016 ОСОБА_2 предявила до ОСОБА_5 міськради і ОСОБА_4 зустрічний позов про визнання недійсним розпорядження про виділення земельної ділянки. ОСОБА_2 доповнювала та уточнювала підстави зустрічного позову, зазначала, що на час видання Главою ОСОБА_5 міської управи розпорядження від 10.06.1994 № 247 «Про виділення земельних ділянок», пунктом 2.5. якого було виділено ОСОБА_4 ділянку площею 0,03 га під індивідуальне будівництво за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді, власниками указаного будинковолодіння були її дідо ОСОБА_7 (37/100 часток), баба ОСОБА_8 (13/100 часток) і батько ОСОБА_9 (50/100 часток). При цьому, батько позивача за зустрічним позовом, який як співвласник будинку був належним і законним землекористувачем, жодної згоди на передачу частини земельної ділянки ОСОБА_4 для будівництва будинку не надавав і від права на земельну ділянку не відмовлявся.

За приписами ст.ст. 27, 31 ЗК України (1990 р.), для того, щоб надати земельну ділянку, яка перебувала у власності чи користуванні особи, іншій особі, слід було спочатку припинити право попереднього власника (землекористувача) на земельну ділянку чи на її частину та вилучити земельну ділянку (її частину), чого не було зроблено. Поза тим, і наявна в справі згода ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на виділення частини земельної ділянки ОСОБА_4 є сумнівною, не посвідчена ані нотаріально, ані місцевою радою, підписи цих осіб теж викликають сумніви.

Посилання ОСОБА_4 на договір про забудову ділянки необґрунтоване, оскільки будинок мав бути побудований протягом трьох років, тобто, до 15.08.1997. Цього не сталося, тому договір втратив силу. ОСОБА_4 у порядку, передбаченому законом (ст.ст. 22, 23 ЗК України (1990 р.), Декрет КМ України від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок») не оформив свого права власності на земельну ділянку і таке право в нього не виникло. Право на використання земельної ділянки для забудови передбачалося як строкове (на три роки) і цей строк не продовжувався. Немає й інших доказів користування ОСОБА_4 цією земельною ділянкою, земельного податку він теж не сплачував. З огляду на такі обставини, Виконком ОСОБА_5 міськради 26.02.1997 прийняв рішення № 26, яким земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Доманинській в м. Ужгороді передав у власність ОСОБА_7. Отже, ОСОБА_4 втратив право користування земельною ділянкою, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який було надано земельну ділянку, та невикористання її у встановлений строк для забудови, навіть якщо б його набув.

22.05.2013 позивач за зустрічним позовом одержав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого успадкувала будинок № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді, а відтак, в порядку ст. 120 ЗК України (2001 р.) набув і прав на належну до будинку земельну ділянку. 28.07.2014 позивач отримав Свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,10 га із кадастровим № :37:001:0235 по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді, зареєстрував своє право і є повноправним власником усієї земельної ділянки.

Наявність відповідного пункту розпорядження порушує права законного власника земельної ділянки, створює для нього перешкоди у здійсненні права власності та безпідставно дає можливість для позивача за первісним позовом оспорювати право власності на землю, тоді як це законно набуте право підлягає захисту відповідно до норм ст.ст. 21, 321 ЦК України, ст. 155 ЗК України, інших норм законодавства. На час видання розпорядження не були враховані наведені вище обставини, воно суперечить указаним та іншим нормам законодавства.

Виходячи із цих мотивів, ОСОБА_2 просила визнати недійсним і скасувати пункт 2.5. розпорядження ОСОБА_5 міської управи від 10.06.1994 № 247 «Про виділення земельних ділянок» про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,03 га під індивідуальне будівництво за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді згідно письмової згоди власника.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.07.2016 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.02.2017 у первісному позові відмовлено, зустрічний позов задоволено, визнано недійсним і скасовано пункт 2.5. розпорядження ОСОБА_5 міської управи від 10.06.1994 № 247 «Про виділення земельних ділянок» про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,03 га під індивідуальне будівництво за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді згідно письмової згоди власника, стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6, рішення суду оскаржив, вважає його незаконним і необґрунтованим. У скарзі відтворив зміст своєї позовної заяви. Просить рішення суду скасувати, первісний позов задовольнити, у зустрічному позові відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 вказують на її необґрунтованість, просять скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилаються на обставини, якими заперечувався первісний позов та мотивувався зустрічний, зазначають також, що скарга, в якій лише цитуються норми законодавства, по суті не містить доводів, які б спростовували законність і обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3, які апеляцію не визнали, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності первісного позову та, відповідно, із правильності зустрічного позову. Рішення суду вірне по суті, справедливе, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким загалом дано правильну оцінку.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист, в т.ч., шляхом визначення предмету позову, формулювання позовних вимог; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 10, 11, 31, 57-61, 212-215 ЦПК України).

Встановлено, що на підставі договору від 29.12.1969 ОСОБА_10 подарував ОСОБА_8 будинок № 92 по вул. Леніна в с. Доманинці Ужгородського району (а.с. 55). За договором від 08.08.1981 ОСОБА_8 належну їй 1/2 частину цього будинку, який на той час рахувався за адресою: м. Ужгород, вул. Горького, 256, подарувала ОСОБА_9, право власності обдарованого на це майно було зареєстровано ОСОБА_5 міжміським БТІ 08.08.1981 (а.с. 56-57).

Довідками ОСОБА_5 міжміського БТІ від 08.08.1991 № 1341, від 18.03.1989 № 787 зафіксовано, що власниками будинку № 256 по вул. Горького в м. Ужгороді є ОСОБА_8 (13/100 часток), ОСОБА_7 (37/100 часток) і ОСОБА_9 (50/100 часток) (а.с. 58, 59). Отже, ОСОБА_8, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 були співвласниками житлового будинку, який у подальшому рахувався за адресою: м. Ужгород, вул. Доманинська, 256, і, відповідно, законними користувачами належної до будинку земельної ділянки (а.с. 142-147) (зокрема, ст.ст. 4, 86, 101, 112, 113 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 13, 20, 77, 91, ЗК Української РСР (1970 р.) (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів)).

10.06.1994 Голова ОСОБА_5 міської ради народних депутатів і ОСОБА_5 міської управи ОСОБА_11 видав розпорядження № 247 «Про виділення земельних ділянок», пунктом 2.5. якого виділено ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,03 га під індивідуальне будівництво за рахунок будинковолодіння № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді згідно письмової згоди власника (а.с. 60) (ст.ст. 3, 9, 19 ЗК України (1990 р.)). Такою була прийнята заява ОСОБА_8 і ОСОБА_7 від 04.01.1994 про те, що вони дають згоду їх внуку ОСОБА_4 на побудову будинку на їх присадибній ділянці, для чого «відпускають йому 3 сотики» (а.с. 63). Заява була розглянута на засіданні комітету самоврядування мікрорайону «Доманинці», який вирішив надали дозвіл ОСОБА_4 на будівництво будинку у городі його діда ОСОБА_7 по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді (а.с. 8).

Співвласник половини будинку і землекористувач ОСОБА_9 згоди ОСОБА_4 на вищезгадане будівництво не надавав. Розпорядження про надання землі ОСОБА_4 для індивідуального будівництва на ділянці площею 0,03 га по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді було видане без урахування відсутності згоди одного із землекористувачів на таке будівництво та на використання для цього частини земельної ділянки, тоді як за правилами здійснення спільного землекористування вимагалася згода всіх землекористувачів, а за відсутності такої врегулювання питання зокрема, судовим порядком. Крім цього, попередньо не приймалося рішення про припинення права попередніх землекористувачів на використання земельної ділянки, про вилучення земельної ділянки чи її частини.

Такі дії ОСОБА_5 міської ради щодо розпорядження частиною земельної ділянки порушили порядок, встановлений законом для вирішення відповідних питань, а відтак порушили права як усіх трьох землекористувачів щодо дотримання відповідного порядку, так і безпосередньо права ОСОБА_9 на користування відповідною частиною земельної ділянки, що має наслідком, серед іншого, визнання за позовом власника або особи, права якої порушено, недійсним акта органу місцевого самоврядування, яким порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження майном (ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.)., ст.ст. 2, 4, 8, 14, 17, 19, ст. 48 ч.ч. 1, 5, ст.ст. 49, 51, 55-57 Закону України «Про власність», ст. 19, ст. 27 ч. 1 п. 9, ч.ч. 5, 6, ст.ст. 29, 31, 39, 42-44 ЗК України (1990 р.)).

Наведене є достатньою підставою для висновку про незаконність оспореного пункту розпорядження ОСОБА_5 міської управи від 10.06.1994 № 247.

Як убачається з матеріалів справи, представником Управління архітектури та містобудування ОСОБА_5 міськради був 25.07.1994 складений акт про відвід червоних ліній та меж ділянки площею 0,03 га по вул. Доманинській, 256 в м. Ужгороді в натурі, а 15.08.1994 Виконком ОСОБА_5 міськради на підставі вищезгаданого розпорядження уклав із ОСОБА_4 договір на забудову земельної ділянки, яку належало здійснити протягом трьох років із можливістю продовження цього строку не більше ніж на один рік (а.с. 11, 12). Утім, позивач не надав суду жодних доказів щодо реального використання земельної ділянки за визначеним її призначенням, реального здійснення будівництва житлового будинку, ступеня його готовності, введення в експлуатацію, державної реєстрації відповідного права тощо, доказів продовження строку дії договору на забудову, оформлення права власності на земельну ділянку, користування нею в порядку оренди, отримання відповідних документів (ст.ст. 22-24 ЗК України (1990 р.), ст.ст. 125, 126 ЗК України (2001 р.), інші норми законодавства) ОСОБА_4 суду теж не надав. ОСОБА_2 апеляційному суду пояснила, що ОСОБА_4 не здійснював ніякого будівництва на указаній земельній ділянці, вона увесь час входить до складу присадибної ділянки та постійно досі використовується як город.

Рішенням від 26.02.1997 № 26 Виконком ОСОБА_5 міськради 26.02.1997 надав земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Доманинській в м. Ужгороді у власність ОСОБА_7 (а.с. 122).

22.05.2013 державний нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори ластівка А.В. за реєстровим № 3-347 видала ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_9, який помер 18.11.2012, зі змісту якого випливає, що спадкове майно складається з будинку № 256 із надвірними спорудами по вул. Доманинській в м. Ужгороді, 37/100 частин якого належали її дідові ОСОБА_7, який помер 16.11.2006, а 63/100 частин цього будинку належали її батьку ОСОБА_9, який є спадкоємцем за ОСОБА_7, прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с. 63).

11.07.2014 ОСОБА_5 міська рада прийняла рішення № 1365, яким передала ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,1000 га із кадастровим номером :37:001:0235 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 28.07.2014 ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку, цього ж дня її право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 64, 65, 123). Рішення органів місцевого самоврядування, оскільки є чинними, підлягають виконанню (ст.ст. 140, 144 Конституції України).

Таким чином, ОСОБА_2 є одноосібним власником як житлового будинку № 256 по вул. Доманинській в м. Ужгороді, так і належної до нього земельної ділянки площею 0,10 га, правомірність набуття права власності презюмується, таке право власності підлягає захисту (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 328 ЦК України (2003 р.)). Власник, особа, яка має інше речове право на майно, в т.ч., на земельну ділянку, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, вправі предявити й вимогу про визнання незаконним, недійсним і скасування відповідного рішення уповноваженого органу, яким порушуються майнові права (ст. 48 ч. 2, ст. 57 ч. 1 Закону України «Про власність», ст.ст. 43, 44 ЗК України (1990 р.), ст.ст. 15, 16, ст. 21 ч. 1, ст.ст. 373, 386, 391, 396 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78, 90, 152, 153, 155, 158 ЗК України (2001 р.)).

За встановлених у справі обставин наявність розпорядження, яким свого часу надавалася ОСОБА_4 земельна ділянка саме за рахунок указаного вище домоволодіння, порушує права ОСОБА_2 як законного власника будинку і земельної ділянки, створює для неї перешкоди у здійсненні права власності, оскільки без належних для того правових підстав може використовуватися для оспорювання права власності, маніпулювання відповідними обставинами, для втручання у повноваження власника, створення умов для предявлення необґрунтованих вимог і порушення його майнових прав і т.ін., на що, власне, вказували ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 і в апеляційному суді. Предявлення ОСОБА_4 позову про недійсність документа ОСОБА_2 щодо права власності на земельну ділянку саме внаслідок видання згаданого розпорядження підтверджує таку правову позицію ОСОБА_2 Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, як це має місце, вправі діяти з метою запобігання такому порушенню (ст. 386 ч. 2 ЦК України (2003 р.)), цим правом ОСОБА_2 скористалася обґрунтовано.

Відмовивши в первісному позові та задовольнивши зустрічний, суд першої інстанції загалом правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, окремі неточні судження на правильність по суті та справедливість рішення суду не впливають. Апеляція не містить жодних доводів, які б спростовували законність і обґрунтованість по суті рішення суду та правову позицію власника земельної ділянки, давали б підстави для задоволення первісного позову і відмови в зустрічному позові, позивач за первісним позовом не виконав свого обовязку щодо належного його доказування. Понад те, ОСОБА_4 не оспорював рішення органу місцевого самоврядування про надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, а вимогу предявив про визнання недійсним державного акту на землю, якого не існує, можливість, надану судом, належно сформулювати вимогу позивач не використав і наполягав на заявленому формулюванні (а.с. 2-4, 15, 18). Не можуть бути задоволені некоректно, неправильно сформульовані вимоги (неправильно визначений, належно не ідентифікований предмет позову, предмет, якого не існує), задоволення таких не може мати наслідком належний результат відповідно до закону безвідносно до способу доказування вимог.

Відтак, оскільки зустрічний позов обґрунтований і доведений по суті, а можливість задоволення первісного позову виключалася, апеляцію на підставі ст. 308 ЦПК України слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді