АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Дніпро 21 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом спільної власності подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та з врахуванням останніх уточнень просив визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Тополя-3АДРЕСА_1, загальна площа якої складає 50,93 кв.м., вартістю 51349,33 грн., за відповідачем визнати право на 1/3 частину квартири, яка складає 25,47 кв.м. загальної площі на суму 25674,67 грн. Також просив визнати за собою частину меблів та побутової техніки, з яких: кухонний стіл вартістю 4 000,00 грн.; холодильник 4 000,00 грн.; комплект гостинної -16 000,00 грн.; мяка мебіль 22 000,00 грн.; телевізор 7 000,00 грн.; комплект спальні 24 000,00 грн. на загальну суму 77 000,00 грн., що складає 50% вартості рухомого майна /а.с.2-3, 33-34, 102/.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з грудня 2003 року по жовтень 2008 року перебував у шлюбі із відповідачем. Шлюб розірвано у листопаді 2008 року з причин загрози стягнення за зобовязаннями перед банком та відсутністю власного житла. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжили взаємні сімейні стосунки та жили разом. За весь час існування сімї матеріально утримував відповідача, так як працював лише позивач. Відповідач не працювала і доходів не отримувала. 12 квітня 2010 року була придбана трикімнатна квартира № 3 у 3 корпусі у будинку № 13 на ж/м Тополя-3 в м.Дніпропетровську на власні кошти позивача та оформлена на відповідача. У ній він зареєстрований та мешкає до цього часу. Також за власні кошти у цій квартирі зробив ремонт на загальну суму 93 770 грн. та придбав меблів й побутового обладнання на суму 154 000 грн. Весь час сплачує кошти за комунальні послуги. До лютого 2013 року вони з відповідачем жили у цій квартирі спільно, сімєю. Потім, тобто з лютого 2013 року, відповідач виїхала на іншу квартиру, і її місце мешкання позивачу невідомо.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2017 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі /а.с.218-222/.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.226-229/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 листопада 2008 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 106574 за актовим записом № 516 /а.с.6/.

12 квітня 2010 року ОСОБА_3 у ОСОБА_5 придбано нерухоме майно кв. № 3, корп. № 3 у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську /а.с.10-15/.

З наданих копій платіжних документів вбачається, що ціна ремонту в квартирі 3, корп. № 3 у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську становить 93 770 грн. /а.с. 16-17, 27/.

Також з наданих позивачем квитанцій вбачається, що ціна придбаних у спірну квартиру меблів становить 154 000 грн. /а.с. 18, 19-27/.

Звертаючись з позовними вимогами про поділ спільного сумісного майна ОСОБА_2 посилався на те, що воно було придбано під час сумісного проживання з відповідачем та за власні кошти позивача.

На підтвердження проживання однією сімєю з відповідачем після розірвання шлюбу, позивачем було надано постанову про закриття кримінального провадження № 0000968, що відкрито за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, за заявою ОСОБА_3 від 12 лютого 2013 року про вчинення ОСОБА_2 самоправних дій у кв. № 3, кор. 3, у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську. З даної постанови вбачається, що підставою для закриття кримінального провадження вказано те, що після розірвання шлюбу відповідач відновила з позивачем шлюбні відносини та вони живуть разом, спірну квартиру у 2010 році придбали за спільні кошти, документально оформивши на імя ОСОБА_3 /а.с. 110, 113-14, 118/.

Так відповідно до частини пятої статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Нормами ст..3 СК України визначено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Згідно із частиною першою статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності жінки та чоловіка які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою визначається не тільки фактом придбання його у цей період, а і спільністю їх участі коштами або працею в набутті майна. А отже, суд має встановити не тільки факт набуття майна під час спільного проживання однією сімєю, але і той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності жінки та чоловіка які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 74 Сімейного кодексу вважається правильно застосованою.

Матеріали справи не містять жодного доказу який би надав суду можливість прийти до висновку, що квартира № 3 за адресою ж/м Тополя-3 б. № 13 корп. 3, м. Дніпропетровську, меблі та побутова техніка були придбані за час проживання позивача та відповідача однією сімєю та за спільні кошти, оскільки шлюб між сторонами було розірвано у листопаді 2008 року тоді як квартира відповідачем була придбана у квітні 2010 року. Звертаючись з позовними вимогами та неодноразово їх уточнюючи ОСОБА_2 не заявляв вимоги щодо встановлення факту, що має юридичне значення спільного проживання однією сімєю його та ОСОБА_3, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, станом на 12 квітня 2010 року, на момент придбання спірної квартири та пізніше, на час її ремонту та придбання у квартиру побутових предметів і техніки. Також окремого судового рішення про встановлення такого факту позивачем надано не було.

Таким чином встановивши зазначені обставини та враховуючи наведені норми закону, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не було доведено заявлених вимог.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За таких підстав доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним. Між тим, докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Разом з цим, ухвалюючи рішенням по даній справі суд першої інстанції визначив понесені відповідачем судові витрати у звязку з розглядом справи у розмірі 2 670 грн., проте будь-яких належних доказів в розумінні ст.57-60 ЦПК України матеріали справи не містять, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь відповідача судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року в частині стягнення судових витрат в сумі 2 670 грн., скасувати.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_6