УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він проходив військову службу з 21.06.1983 по 02.08.1985 у в/ч пп НОМЕР_1 на посаді механіка-водія, приймав участь в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан.

У 1984 році, під час проходження служби в республіці Афганістан, отримав осколочні поранення у праву ногу. У зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби у країні, де велись бойові дії, згідно довідки МСЕК серії АВ №0679032 йому встановлено інвалідність ІІІ групи на строк до 01.08.2018.

Зазначає, що в результаті ушкодження здоров`я при виконанні обов`язків військової служби, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 100 000, 00 грн.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначав, що суд належним чином не дослідив докази та обставини справи та не врахував глибину фізичних страждань позивача, який втратив працездатність та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволені вимог про відшкодування моральної шкоди.

Просив скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Справа № 760/13297/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8370/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , згідно довідки № 105 від 17.06.2016, був призваний на дійсну військову службу 25.03.1983 Кам`янсько-Дніпровським РВК Запорізької області, військову службу проходив в період: 09.04.1983 по 18.06.1983 у в/ч НОМЕР_2 курсант, та з 21.06.1983 по 02.08.1985 у в/ч НОМЕР_1 механік водій.

В період з 21.06.1983 по 02.08.1985 у в/ч пп НОМЕР_1 на посаді механіка-водія, приймав участь в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, де в 1984 році отримав осколочні поранення у праву ногу.

У зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби у країні, де велись бойові дії, згідно довідки МСЕК серії АВ № 0679032, йому встановлено інвалідність ІІІ групи на строк до 01.08.2018.

Згідно довідки № 233 від 26.07.2016, виданої начальником об`єднаного управління ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перебуває на обліку в Кам`янсько-Дніпровському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Запорізької області та отримує пенсію по інвалідності військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ інвалідам війни III групи призначену за Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького складу органів внутрішній справ» по 31.07.2018.

Враховуючи стан здоровя, постійні витрати на лікування, а також глибокі душевні страждання, позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Положеннями ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України, що містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умови порушення права цієї особи, наявність такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Таким чином, предметом доказування для позивача у цій справі, окрім наслідків у вигляді травми, захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, є протиправність дій Міністерства оборони України та причинно-наслідковий зв`язок із такими діями та наслідками у вигляді моральних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною встановлення в 2016 році ОСОБА_1 , третьої групи інвалідності стало поранення, хвороба пов`язана є проходженням військової служби.
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на те, що через травму, отриману під час проходження військової служби, стан його здоровя погіршується, що постійно позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт.
Посилався на спричинення йому моральної шкоди, яку обґрунтовував фізичними, душевними та моральними стражданнями, істотністю вимушених змін у його житті, яких він зазнав у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання отриманого ним під час проходження військової служби. Але, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували ту обставину, що погіршення стану його здоров`я виникло у зв`язку з проходженням ним військової служби.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 57-60 ЦПК України визначено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та захворюванням позивача і проходженням ним військової служби ще у радянському союзі позивач не надав.

Зазначені обставини не вказані і в позовній заяві позивачем, як і не надано доказів на їх підтвердження, не зазначено посилань на такі докази.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що законодавцем чітко передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців звільнених з військової служби у разі встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби у формі виплати грошової допомоги.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Відповідно до п. 2 ст. 6 цього Закону учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Положеннями вказаного Закону не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоровя під час бойових дій на території інших держав.
З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України по відношенню до позивача, відсутності причинно-наслідкового звязку між шкодою та діями відповідача в її завданні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини у вказаній справі відрізнялись від обставин даної справи та стосувались обов`язку держави в особі її уповноваженого органу державного управління - Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними та надуманими.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: