Справа № 465/4975/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/5242/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А.,Шандри М.М.,

секретаря: Симець В.І.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 26 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8, про розірвання договору про спільну діяльність,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про розірвання договору про спільну діяльність було відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_6 подавши апеляційну скаргу.

Вказує, що рішення суду першої інстанції було прийнято без належного зясування всіх обставин справи, без вірної оцінки наявних доказів і встановлених обставин, із невірним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що намір сторін, яким вони керувалися при укладенні договору про спільну діяльність від 17.10.2011р., не є досягнутим. Договір про спільну діяльність обумовлював ряд зобовязань сторін, через які власне й повинен був реалізовуватись. Проте, відповідачем не було вчинено передбачених договором про спільну діяльність дій і не було виконано своїх фінансових зобовязань (які складають майже весь обсяг обовязків ОСОБА_9 за цим договором), унаслідок чого було спричинено неможливість досягнення цілі договору, оскільки, на обумовлених договором фінансових умовах та в обумовлений договором термін не було споруджено обумовленого договором обєкта нерухомості та сторони не набули у цей час прав на таке майно. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо належного виконання ОСОБА_9 своїх зобовязань за договором про спільну діяльність від 17.10.2011р., а зокрема, передбачені договором розписки. На порушення судом першої інстанції норм матеріального права вказує, що суд не врахував норми ст.ст.526, 530, 545, 626, 628, 629 ЦК України. Виходячи із вищезазначених норм права та встановлених обставин справи, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач належним чином виконав свої зобовязання за договором, відсутні розписки, які є невідємною частиною цього договору, сторони не досягли цілі договору у термін і на умовах визначених договором.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 26 червня 2017 року, ухвалити нове рішення яким розірвати договір про спільну діяльність від 17.10.2011 року, укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 17.10.2011 року було укладено договір про спільну діяльність.

Згідно п.1.1. цього договору, сторони домовились про спільне будівництво 10-квартирного житлового будинку на двох суміжних ділянках у м.Львові по вул.Ак. ОСОБА_10, 11-б загальною площею 0,0398 га, з яких 0,0221 га належить ОСОБА_8, 0,0177 га ОСОБА_6 і ОСОБА_9

Пунктами 1.2., 1.3. договору встановлено, що будівництво будинку здійснюється шляхом реконструкції (знесення) одноповерхового індивідуального житлового будинку №11-б по вул.Ак.С.Рудницького у м.Львові, що належить ОСОБА_8 на праві власності. Отримання дозволу на будівництво будинку, будівництво будинку та здача його в експлуатацію здійснюється ОСОБА_6 і ОСОБА_9 власними силами і за власні кошти. ОСОБА_6 і ОСОБА_9 зобовязуються здати будинок в експлуатацію до 31 грудня 2012 року.

Крім того, відповідно до п.1.5. договору ОСОБА_6 і ОСОБА_9 після підписання цього договору, у якості компенсації втрат ОСОБА_8 від знесення належного йому будинку по вул. Ак.С.Рудницького, 11-б спільно зобовязалися оплатити ОСОБА_8 грошові кошти у сумі, еквівалентній 114000,00 доларів США на умовах визначених договором.

Відповідно до п.1.9. договору підтвердженням факту оплати сторонами грошей згідно п.п.1.5., 1.6., 1.7. цього договору є розписки, підписані сторонами, які є невідємною частиною цього договору.

Відмовляючи в задоволенні позову Франківський районний суд м.Львова виходив з того, що вважав, що із завершенням будівництва предмету договору і, таким чином, досягнення мети спільної діяльності фактично припинилися зобовязання за договором про спільну діяльність від 17.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9. Суд вважав, що відсутні будь-які підстави для розірвання (і таким чином припинення) оспореного договору, який вже припинено з інших підстав, передбачених ЦК України (а саме шляхом його виконання).

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ч.2. ст.1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно ч. 1ст. 1132 ЦК України, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Зі змісту ч. 1 ст. 1133 ЦК України вбачається, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

Судом встановлено, що сторони домовились про спільне будівництво 10-квартирного житлового будинку на двох суміжних ділянках у м.Львові по вул.Ак.С.Рудницького, 11-б. При цьому, будівництво передбачало проведення знесення належного ОСОБА_8 одноповерхового індивідуального житлового будинку №11-б на вул. ОСОБА_10 (п. 1.2 договору). Будівництво ж нового будинку (отримання дозволу, процес будівництва і здача в експлуатацію) покладалося на двох учасників договору ОСОБА_6 і ОСОБА_9, що вони повинні були здійснювати власними силами (п. 1.3 договору).

Цим же п. 1.3 договору було визначено, що здача нового будинку в експлуатацію (тобто, повне завершення його будівництва) повинна відбутися до 31 грудня 2012 року.

Крім того, відповідно до п.1.5. договору ОСОБА_6 і ОСОБА_9 після підписання цього договору, у якості компенсації втрат ОСОБА_8 від знесення належного йому будинку по вул. Ак.С.Рудницького, 11-б спільно зобовязалися оплатити ОСОБА_8 грошові кошти у сумі, еквівалентній 114000,00 доларів США на умовах визначених договором.

Однією із підстав для розірвання зазначеного договору про спільну діяльність позивач визначав, що відповідачем не внесено у повному обсязі свій вклад у спільну діяльність. Такі доводи позивача відповідач не спростував належними доказами, що в свою чергу свідчить про порушення відповідачем умов спірного договору, оскільки невнесення будь-якою із сторін вкладу у спільну діяльність є перешкодою у здійсненні спільної діяльності та відповідно досягнення мети такої діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п.1.9. договору підтвердженням факту оплати сторонами грошей згідно п.п.1.5., 1.6., 1.7. цього договору є розписки, підписані сторонами, які є невідємною частиною цього договору.

В матеріалах справи відсутні розписки, які б підтверджували виконання сторонами своїх зобовязань згідно умов спірного договору.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Сторонами в договорі про спільну діяльність обумовлено будівництво 10-квартирного будинку та здача його до 31.12.2012 р. в експлуатацію.

Декларація про готовність обєкта (багатоквартирного житлового будинку на вул. С.Рудницького, 11-Б у м. Львові) до експлуатації, зареєстрована 25.12.2013 року управлінням дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України та повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 17.12.2013 року не підтверджують належного виконання договору про спільну діяльність від 17.10.2011 року, в тому числі щодо строку завершення будівництва.

Відповідно до п.2.6. договору усі зміни і доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі за взаємною згодою сторін і повинні бути підписані сторонами.

Проведення будівництва 12-квартирного будинку та здача його в експлуатацію в грудні 2013 року не відповідає умовам спірного договору, які сторони не змінювали.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що наявні письмові докази, а саме: попередній договір на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі від 26.07.2012 року №309668, укладений між ОСОБА_9 та ЛКП «Львівводоканал» щодо будівельного майданчика за адресою: м. Львів, вул. ак. ОСОБА_10, 11-Б; дозвіл №07-21 на тимчасове порушення благоустрою для влаштування будівельного майданчика на вул. Рудницького, 11 у м. Львові, виданий Франківською РА ЛМР; Технічні умови, видані ОСОБА_9 на підключення багатоквартирного будинку на вул.. Рудницького, 11-Б у м. Львові до системи водопостачання та водовідведення від 08.02.2012 року; Договір на проектування, монтаж та здачу в експлуатацію блискавковідводу, укладений між ТзОВ «Всесвіт комфорту» та ОСОБА_9 від 05.12.2013 року; рахунок-фактура від 22.05.2013 року за надані послуги по опрацюванню документів на оформлення дозволу на влаштування б/м оплачена ОСОБА_9; договір на постачання товарного бетону від 04.09.2012 року, укладений між ТзОВ «Львівський бетон» та ОСОБА_9 на постачання на обєкт на вул.ак.С.Рудницького, 11-Б у м. Львові; рахунок-фактура, видаткова накладна і товарно-транспортна накладна на арматуру, з доставкою на вул.ак.С.Рудницького, 11-Б м. у Львові від 06.12.2012 року та інші підтверджують факт активної участі відповідача у здійсненні будівництва багатоквартирного житлового будинку на вул. ак. ОСОБА_10, 11-Б у м. Львові, досягнення мети договору, а отже припинення договору про спільну діяльність його виконанням.

Такий висновок суду першої інстанції, викладений у рішенні, не відповідає обставинам справи.

Як на підставу відмови у позові, суд першої інстанції посилається на ч.1 ст.599 ЦК України, зокрема, зазначає, що відповідно до ч.1. ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням. В той же час, судом першої інстанції не враховано, що згідно цієї норми закону зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тобто, зобовязання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином.

Основні критерії належності виконання містяться у ст.526 ЦК України, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобовязання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Належне виконання також включає в себе виконання належними сторонами, в обумовлені строки, в погодженому або визначеному місці тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно вимог п.1.2. договору про спільну діяльність отримання дозволу на будівництво будинку, будівництво будинку здійснюється ОСОБА_6 і ОСОБА_9 власними силами і за власні кошти. ОСОБА_6 І ОСОБА_9 зобовязувались здати будинок в експлуатацію до 31 грудня 2012 року.

В порушення п.1.2 будинок на вул.Рудницького, 11-б не був збудований до 31.12.2012 р. та не зданий в експлуатацію до визначеної сторонами дати.

В порушення вимог п.1.5. договору не було здійснено компенсації втрат ОСОБА_8 від знесення належного йому будинку по вул. Ак.С.Рудницького, 11-б шляхом оплати ОСОБА_8 грошових коштів у сумі, еквівалентній 114000,00 доларів США на умовах визначених договором. Відсутні розписки на підтвердження компенсації втрат ОСОБА_8

В порушення вимог п.1.4. договору про спільну діяльність сторони не набули права власності на будинок згідно п.1.4.1. та п.1.4.2. договору.

Крім того, п.1.9. договору передбачено, що підтвердженням факту виконання п.п.1.5.,1.6., 1.7. договору є розписки, підписані сторонами, які є невідємною частиною цього договору.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які розписки і відповідачем на підтвердження належного виконання умов договору розписок надано не було.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, судом першої інстанції помилково зроблено висновок щодо припинення вказаного договору про спільну діяльність його виконанням на підставі ст.599 ЦК України, оскільки зазначені вище обставини вказують на неналежне виконання відповідачем умов цього договору.

Крім того, судом першої інстанції не надано правової оцінки зазначених вище наданих відповідачем письмових доказів. Вказані документи не є належними доказами, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Мінфіну від 24.05.95 р. №88, видаткові накладні містять підписи, які не дають можливості ідентифікувати осіб, які брали участь у господарській операції, а довіреність на отримання товару відсутня, в договорах та видаткових накладних містять незастережені дописки та виправлення. Зі змісту наданих відповідачем документів не можливо встановити звязок з предметом і зобовязаннями сторін за договором про спільну діяльність від 17.11.2011 року.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов ,визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності з положеннями ч.1,2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін уразі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином, підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути невиконання сторонами хоча б одного з його зобовязань, передбачених договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно п.1.4. спірного договору визначено, що між сторонами договору розподіляється право власності на 10-квартирний будинок на вул.Рудницького, 11-б після його здачі в експлуатацію. Відповідно до пп. 1.4.1 ОСОБА_8 повинен був отримати у власність дві квартири на третьому поверсі загальною площею 240,6 кв.м. та два машиномісця у підвальному приміщенні. Відповідно до пп. 1.4.2 договору, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 у рівних частках повинні були набути право власності на решту вісім квартир загальною площею 1093 кв.м. та на чотири машиномісця у підвальному приміщенні.

При вирішенні питання про розірвання договору на підставі ст.651 ЦК України не має значення, яке із порушень сторонами договору мало визначальне значення, достатньо одного істотного порушення договору будь-якою із сторін.

Враховуючи те, що 10-квартирний будинок на вул.Рудницького, 11-б не був збудований до 31.12.2012 р., учасники спірного договору не набули у визначені строки права власності на квартири та машиномісця у 10-квартирному житловому будинку на вул. Рудницького, 11-б, після його здачі в експлуатацію до 31.12.2012 р., на що вони розраховували при укладенні договору про спільну діяльність від 17.10.2011 р., в матеріалах справи відсутні розписки, які б підтверджували виконання сторонами своїх зобовязань згідно умов спірного договору, висновки суду першої інстанції про припинення договору шляхом його виконання не слід вважати підставними.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, зважаючи на те, що судом встановлено необгрунтованість і безпідставність заявленого позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні такого.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється перевірка законності і обгрунтованості рішення суду першої інстанції (ст.367 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Як встановлено матеріалами справи, що 26.06.2017 року представником відповідача ОСОБА_11 подано заяву про застосування строків позовної давності.(т.1 а.с.183-184), яку він підтримав у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що передбачені ст.ст. 252,255 ЦК України .

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Встановлено, що позивач є стороною договору про спільну діяльність від 17.10.2011 року, обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору, в тому числі, в частині не відшкодування відповідачем в якості компенсації втрат ОСОБА_8 грошових коштів, передбачених договором. Відповідно до п.1.5.1. договору про спільну діяльність від 17.10.2011 року сума, еквівалентна 13 000 доларів США, передається ОСОБА_8 ОСОБА_6 і ОСОБА_9 у 3-денний строк з дня підписання цього договору, про що, згідно п.1.9. договору мали бути відповідні розписки.

Відтак, саме із зазначеного строку розпочався перебіг позовної давності, оскільки з цього моменту в ОСОБА_6 виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи позовну заяву ОСОБА_6 подав до суду лише 18 серпня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на вищенаведені норми закону та обставини справи уваги не звернув, а тому приходить до висновку про скасування рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.06.2017 року та ухвалення нового рішення, яким у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_9, третя особа ОСОБА_8 про розірвання договору про спільну діяльність відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОС ТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення , яким у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8, про розірвання договору про спільну діяльність відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді