У х в а л а

іменем україни

16 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П.,

Завгородньої І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири у порядку поділу спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири у порядку поділу спільного майна подружжя.

На обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що з 28 квітня 1990 року по 23 січня 2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, у період якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На момент укладення шлюбу відповідачеві на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 33,5 кв. м., житловою площею 17, 3 кв. м., яку 25 квітня 2001 року вони обміняли на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 44, 6 кв. м., житловою площею 27, 10 кв. м., що належала її тітці - ОСОБА_7 У зв'язку з наявністю родинних відносин між нею та ОСОБА_7, обмін квартир було виконано без доплати. У подальшому вона, відповідач та їх діти були зареєстровані у квартирі. Вказувала, що після розірвання шлюбу виникло питання щодо поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, однак відповідач відмовляється добровільно визнати за нею будь-яку частку на вказану квартиру, що стало підставою для її звернення до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладене, просила визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири № 123, розташованої по вул. Космонавтів, 140-В в м. Миколаєві в порядку поділу спільного майна подружжя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухвалення нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 28 квітня 1990 року по 23 січня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 6 січня 1999 року відповідач був власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 33,5 кв.м., яка була ним набута у порядку приватизації (а.с. 43).

25 квітня 2001 року за договором міни, який було зареєстровано на Універсальній товарній біржі «РіКо - Альянс» за №118, а 21 травня 2001 року - ММБТІ, ОСОБА_3 передав вищевказану квартиру, інвентаризаційною вартістю 10 079 грн., у власність ОСОБА_7, а ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,6 кв.м., інвентаризаційною вартістю 11 185 грн. (а.с. 44). Міна цих квартир була виконана без доплати, про що зазначено у договорі.

Згідно з ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки правовідносини подружжя щодо спірної квартири виникли до 1 січня 2004 року, вони регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України).

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 24 КпШС Українимайно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірна квартира була набута відповідачем шляхом обміну на неї квартири, яка була одержана ним шляхом безоплатної приватизації, договір міни був вчинений без доплати, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділу.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня