Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.10.2017 Справа №607/12892/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

присяжних ОСОБА_1

ОСОБА_2

за участю секретаря Буцик О.П.

прокурора Галас Н.В.

представника психіатричного закладу, лікаря-психіатра ОСОБА_3

особи, яка підлягає примусовій госпіталізації ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 звернулася в суд із заявою про госпіталізацію гр. ОСОБА_4 в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку.

В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 заяву підтримала і пояснила, що гр. ОСОБА_4 страждає наважку розумову відсталість, внаслідок чого не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар.

Прокурор заяву про госпіталізацію гр. ОСОБА_4 у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без його згоди підтримав, висловивши думку про доцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив

Громадянин ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, поступив в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 16.10.2017 року, повторно на протязі року, по направленні АПВ в супроводі матері з діагнозом: Важка розумова відсталість.

Висновком комісії лікарів-психіатрів Тернопільської ОККПНЛ від 16.10.2017 року встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, старший із двох дітей Психопатологічна спадковість обтяжена - мати лікувалася в 4-му та 5-му психіатричних відділеннях. Із раннього дитинства відставав від ровесників в психомоторному розвитку. Із трьох років знаходиться на обліку в психіатра, неодноразово перебував на стаціональному лікуванні в ТОККПНЛ. Дане поступлення повязане із порушенням психічного стану: проявляє небезпечні дії до оточуючих (проявляє агресію до матері, не спить вночі, чує голоси, які наказують йому битися, втікає з дому, відмовляється від їжі).

На час огляду: Дезорієнтований в часі, просторі. Доступний формальному мовному контакту, на поставлені запитання відповіді однослівні, після тривалої паузи, не по-суті. Мова невиразна, не завжди розуміє зміст простих запитань. Словниковий запас малий. Виказує розлади сприймання: «чую голос сатани», який кличе мене до себе, наказує мені щоб я бився...». Память знижена. Коло інтересів відсутнє, подіями навколо себе не цікавиться. Мислення наочно дійове. Емоційно нестійкий, різко схильний до афективних реакцій. Вольові та адаптаційні процеси ослаблені. Інтелектуально мнестична функція вкрай обмежена. Читати, писати, рахувати не вміє, вправо, вліво не знає, кольорів не знає. Прислівя, приказки, метафори пояснити не може, підказки не використовує. Навиків самообслуговування дотримується частково з допомогою сторонніх. До власного стану критика відсутня.

Комісія прийшла до висновку, пацієнт потребує стаціонарного обстеження та лікування без його усвідомленої згоди в звязку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого не можливо отримати його усвідомлену згоду.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог ст. 282 ЦПК України залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП, з наступними змінами, у взаємозвязку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю.

Відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду.

Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоровя особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану.

Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку.

Надані суду пояснення лікаря-психіатра, суд вважає доказами по справі, які свідчать про його небезпеку для себе та оточуючих, що підтверджують необхідність госпіталізації ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Аналізуючи в сукупності вищенаведені обставини, суд вважає, що слід помістити, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без його усвідомленої згоди на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні.

На підставі наведеного, керуючись ст.279-282 ЦПК України, ст.13-16 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку - задовольнити.

Госпіталізувати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню для надання відповідної психіатричної допомоги в умовах стаціонарного лікування.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_5

ПРИСЯЖНІ: ОСОБА_1

ОСОБА_2