Справа № 465/261/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/168/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Мельничук О.Я., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24 червня 2014 року позов задоволено. Припинено право власності на 1/3 частку у спільному майні ОСОБА_2 у квартирі №11 на вул. Ак. Єфремова, 35 в м. Львові, стягнувши в її користь компенсацію її вартості в сумі 95842,00 гривень, що внесені ОСОБА_4 на рахунок №0789 ТУ ДСА у Львівській області згідно квитанції №179 від 12.06.2014 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на належну ОСОБА_2 1/3 частку квартири №11 на вул. Ак. Єфремова, 35 в м. Львові.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 червня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції, клопотання про призначення повторної будівельно-технічної експертизи не було задоволено, і жодного згадування про мотиви відмови у задоволенні даного клопотання у судовому рішенні не міститься. Вказує на те, що незгідна з дійсною ринковою вартістю 1/3 частини спірної квартири, яка їй належить, та яка зазначена у висновку судової інженерно-технічної експертизи та це обумовлено тим, що вона була визначена експертом необґрунтовано і формально.

В судове засідання позивач не зявився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що така особа повідомлялася про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що його інтереси в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 316, 317, 355, 357, 321, 364, 183, 358, 365, 16 ЦК України та задовольняючи позов, виходив з того, що квартира 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові складається з 2-х житлових кімнат та кухні, житловою площею - 27,0 кв.м, загальна площа - 40,6 кв.м. з комунальними вигодами та належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі, а саме співвласнику ОСОБА_4 належить на праві власності 2/3 частка вказаної квартири, співвласнику ОСОБА_2 належить на праві власності 1/3 частка вказаної квартири. Із висновку судової інженерно-технічної експертизи за №4228 по вказаній справі складеної 25.03.2014 року, яка була призначена на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 28.10.2013 року вбачається, що: Дійсна ринкова вартість квартири 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові, становить 287524,00 гривень. Дійсна ринкова вартість 1/3 частини квартири 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові, що належить ОСОБА_2, становить 95842,00 гривень. Дійсна ринкова вартість 2/3 частин квартири 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові, що належить ОСОБА_4, становить 191682,00 гривень. В ході розгляду справи встановлено, що частка ОСОБА_2 у праві власності на квартиру 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові становить 1/3, і є незначною. Суд бере до уваги пояснення відповідачки та лист Головного Управління МВС України у Л/о від 25.07.2013 року №16/п-1297, з яких слідує, що цивільний спір між сторонами супроводжується конфліктом, оскільки у квартирі № 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові Петрусяк ОСОБА_6 та ОСОБА_4 разом проживати не можуть, що не заперечується сторонами по справі. На підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1999 року ОСОБА_2 купила у ОСОБА_7 квартиру № 46 в будинку №1 на вул. Мишуги у м.Львові загальною [площею] квартири 58,8 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м., який був зареєстрований у ЛОДК «БТІ та ЕО» 05.06.2000 року та записаний в реєстрову книгу № 7 за реєстровим номером №7774. На даний час ОСОБА_2 є єдиним власником даної квартири № 46 в будинку №1 на вул. Мишуги у м.Львові. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна складеного від 16.06.2014 року у ОСОБА_2 у власності є будинок за адресою: Львівська область Пустомитівський район с.Коцурів, вул. Без назви, будинок 1259, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м. Також, в судовому засіданні з'ясовано, що відповідач в спірній квартирі не проживає та іншим житлом забезпечена. Суду не представлено жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у квартирі, може завдати істотної шкоди її інтересам. Згідно квитанції №179 від 12.06.2014 року підтверджується, що ОСОБА_4 вніс на депозитний рахунок територіального управління державної судової адміністрації у Львівській області 95842 (девяносто пять тисяч вісімсот сорок два) гривень, а саме вартість 1/3 частки квартири 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові. З огляду на вказані обставини, суд вважав, що спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим, а з врахуванням відсутності можливості її реального поділу та неможливості виділення часток відповідачів в натурі, внесення позивачами на депозитний рахунок вартості частки відповідача 95842 (девяносто пять тисяч вісімсот сорок два) гривень, суд прийшов до висновку, що право відповідача на належну їй частку слід припинити, стягнувши в її користь компенсацію її вартості, що внесена позивачем на депозитний рахунок та визнати за позивачем право власності на належну відповідачу частку у спільній власності квартирі 11 в будинку 35 на вул. Ак. Єфремова у м. Львові. Таке припинення права власності, відповідачу не завдасть шкоди, оскільки остання забезпечена житлом, про що сама ствердила в судовому засіданні та підтверджується поданими доказами.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного зясування обставин, що мають значення для справи; обставини, які суд вважав встановленими не доведені, крім цього судом помилково застосовано закон, який підлягав до застосування.

Як вбачається із позовної заяви письмових та усних пояснень по суті позову позивача та його представника у судах, якими розглядалась справа, зокрема, і під час даного розгляду справи судом апеляційної інстанції, позивач звернувся в суд з даним позовом, зокрема, відповідно до ст. 365 ЦК України та просив позбавити відповідача її частки у спірній квартирі із визнанням такої частки за ним. При цьому позивач вважав, що його позовні вимоги відповідають та узгоджуються із згаданою нормою матеріального закону та така у даних спірних правовідносинах підлягає застосуванню. Оскільки: частка відповідача у спірному майні є незначною та не може бути виділена в натурі; відповідач має інше житло у якому постійно проживає; спільне володіння і користування спірною квартирою між ними є неможливим та відповідно, на його думку, таке позбавлення частки у власності не завдасть істотної шкоди відповідачу. Крім цього, позивачем було внесено на рахунок суду як депозит вартість, визначеної судовою експертизою частки спірної кватири, якої позивач мав намір позбавити відповідача із визнанням права власності на таку за ним.

Рішенням суду першої інстанції такий позов задоволено.

Відповідач не погодилась з рішенням суду. Та, одним із основних доводів відповідача в заперечення стосовно висновків суду та доводів позивача було, на її думку, невідповідність сплаченої позивачем суми реальній вартості її частки у спірній квартирі.

У звязку з цим відповідач просила як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції до розгляду справи судом касаційної інстанції провести повторну експертизу для визначення вартості її частки спірної квартири. При цьому, на підтвердження своїх сумнівів щодо відповідності визначеної вартості частини спірної квартир у висновку експертизи відповідач подала висновок судової будівельно-технічної експертизи, що була проведена у кримінальному провадженні №0002338 де вартість частки спірної квартири значно різниться від вартості частки, визначеної у експертизі, що була проведена судом першої інстанції.

Однак ні судом першої, ані судом апеляційної інстанції повторної експертизи призначено не було, що і стало основною підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи за ухвалою суду апеляційної інстанції було проведено додаткову судову оціночно-будівельну експертизу для визначення реальної ринкової вартості квартири та спірної частки відповідача у такій, станом на час розгляду справи з врахуванням такого.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно п.п. 35-37 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «ОСОБА_8 проти України» від 21.12.2010 року (заява №35041/05): «З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі "ОСОБА_1 та інші проти Німеччини" (Jahn and Others v. Germany) [ВП], NN 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. Однак, за твердженням Уряду, воно не становило "позбавлення" заявника майна. Суд зауважує, що за рішеннями національних судів, винесених в ході розгляду спору між приватними сторонами, заявник втратив право на частку у квартирі. Той факт, що тими самими рішеннями йому було присуджено компенсацію за таку втрату, не має значення для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу ( 994_535 ) (див., наприклад, рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" ( 974_595 ) (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року). Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило "позбавлення" майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу ( 994_535 ). Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

Відповідно до п. 38 вказаного Рішення: «Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу ( 994_535 ), коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (див. згадане вище рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" ( 974_595 ), п. 49).

Також, згідно п. 43 цього ж Рішення, «У цьому контексті Суд зазначає, що положення Цивільного кодексу від 2003 року ( 435-15 ), про яке йдеться, є достатньо чітким і не дає підстав для суперечливого тлумачення. Крім того, це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану (див. пункт 14 вище). Як свідчить відповідна практика національних судів - хоча йдеться про рішення, винесені у період після подій у справі, що розглядається,- вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (див. пункти 16 і 17 вище).»

Вказані пункти Рішення Європейського суду з прав людини, а також рішення суду в цілому в контексті даної справи слід розуміти так, що позбавлення особи майна є втручанням у її право на майно (право власності) та відповідно повинно здійснюватись відповідно до закону, повинно переслідувати легітимну (законну мету) в суспільних інтересах та повинен бути дотриманий справедливий баланс між інтересами суспільства та необхідністю дотримання права особи на приватну власність, що є фундаментальним правом людини.

Відповідно до чіткої норми закону, а саме ч.2 ст. 365 ЦК України (відповідно до згаданого Рішення ЄСЛП, вказана норма закону, також, визнана чіткою та відображає, крім цього, і Конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності), суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до цієї норми позивач повинен внести на депозитний рахунок суду суму, що еквівалентна вартості частки спільного майна на час розгляду справи та суд може позбавити відповідача його частки в майні, що є втручанням у його право на майно та може мати місце лише із застосуванням принципу пропорційності, про що йшлося вище, поряд із чітким дотриманням вимог відповідного якісного закону, переслідуючи законну мету в інтересах суспільства, про що йдеться у згаданій нормі. Тобто з метою: вирішення реального спору між сторонами (спільне володіння і користування є неможливим); неможливості вирішення його у інший спосіб (річ є неподільною, частка не може бути виділена в натурі); крім цього таке позбавлення не завдаватиме значної шкоди відповідачу (частка є незначною, припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї) та лише із наданням відповідної, належної компенсації за позбавлення такої частки, що відповідає реальній вартості частки на час розгляду справи (вирішення питання про позбавлення співвласника його частки).

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вказано вище рішення суду першої та апеляційної інстанції не були залишені в силі судом касаційної інстанції, якраз із підстави сумнівності визначення реальної вартості спірної частки у висновку експертизи, що була проведена судом першої інстанції.

Відповідно, вирішуючи питання про позбавлення відповідача її частки у спірній квартирі на даний час, тобто через значний період часу перебування справи на розгляді у судах різних інстанцій апеляційний суд не вправі формально перевірити вартість спірної квартири та частки у такій відповідача на час проведення експертизи судом першої інстанції, оскільки позбавлення права власності із набранням законної сили рішенням апеляційного суду на даний час, позбавить відповідача частки лише зараз та навіть за умови визначення вартості частини квартири у період проведення експертизи належним чином не надасть відповідачу належної компенсації такої частки на даний час, а тому слід вважати буде порушувати право відповідача на мирне володіння майном на даний час. Тому, судом апеляційної інстанції було проведено експертизу із визначенням вартості частки відповідача у спірній квартирі на даний час.

Вартість квартири, визначена експертом значно перевищує вартість визначену у первинній експертизі, що була проведена судом першої інстанції, що частково може бути зумовлене і тривалим часом, що минув із часу проведення експертизи, однак вказане не може змінити того факту, що позбавлення власності відповідача буде проведене у випадку задоволення позову зараз та суд не взмозі взяти до уваги вартість квартири, що мала місце у період розгляду справи судом першої інстанції та вирішувати питання про виплату відповідачу компенсації за її частку у квартирі за вартістю що майже у тричі відрізняється від реальної, що існує на даний час, чим будуть порушені її права власника спірного майна.

Що стосується прав позивача на внесення реальної вартості частки квартири, про позбавлення якої відповідача йдеться, то йому надано тривалий час для цього з часу проведення додаткової експертизи та, крім цього, як вбачається із пояснень представника позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції реальної вартості частки квартири на даний час позивач вносити на депозитний рахунок суду не бажає, вважаючи, що ним внесено належну суму вартості такої частки на час розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно, суд апеляційної інстанції на даний час не взмозі позитивно вирішувати питання про залишення в силі рішення суду першої інстанції про позбавлення відповідача права власності на її частку, оскільки таке матиме місце із порушенням вимог закону, оскільки реальної вартості частки квартири на депозитний рахунок суду не внесено та відповідно залишивши рішення суду першої інстанції в силі судом апеляційної інстанції буде порушено права відповідача як власника, а саме, що стосується надання їй компенсації вартості частки спільної власності, яку її суд апеляційної інстанції фактично позбавить.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими та саму скаргу слід задовольнити, рішення ж суд першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Позивачу слід повернути сплачену ним на депозитний рахунок суду суму коштів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку, визнання права власності відмовити.

Повернути внесені ним 95842 грн. на рахунок ТУ ДСА України у Львівській області за квитанцією № 179 від 12 червня 2014 року; р/р 0789;Код отримувача:26306742; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Львівській області; Код банку отримувача: 825014; призначення платежу: «судовий депозит за позовом ОСОБА_4 про припинення права власності»; платник ОСОБА_4 сплачені як депозит на рахунок суду, в порядку ст. 365 ЦК України для виплати грошової компенсації

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2017 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: О.Я. Мельничук

ОСОБА_9