Справа № 739/1389/15-ц
Номер провадження 2/739/1/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2017 року м.Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Іващенка А.І.

секретаря Неживець К.В.

за участю :

позивачки ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3 представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про виселення з будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_6 02.09.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку, розташованого за адресою: Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, с. Гремяч, вул. Жовтнева, 18. Свої позовні вимоги мотивував тим, що вказаний житловий будинок належав йому на праві власності. Відповідачі не є членами його сімї, ОСОБА_3 є колишньою дружиною його сина ОСОБА_7, а ОСОБА_5 є сином ОСОБА_7 Раніше від дозволив сину тимчасово пожити у своєму будинку, розташованому за вказаною вище адресою. Однак, після того як сімя сина розпалася, останній почав жити разом з ним в с. Гремяч по вул. Леніна, 67, а відповідачі залишилися в будинку по вул. Жовтневій, 18 і незважаючи на неодноразові вимоги відмовлялися звільнити житловий будиноу. При цьому вони зареєстровані в іншому житлі, розташованому в с. Гремяч по вул. Жовтневій, 20. Посилаючись на положення статей 319, 383, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 98, 150 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР) та просив суд прийняти рішення по виселенню з належного йому на праві власності житлового будинку. Справа розглядалась неодноразово. 07 серпня 2017 року ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області позивача ОСОБА_6 замінено правонаступником ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_6 помер 24 квітня 2016 року. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та просила його задовольнити пояснивши, що вона є власником житлового будинку, право власності на який вона отримала оформивши спадщину, відповідачі на її вимогу звільнити житловий будинок не реагують, членами її сімї не являються, будь яких договорів чи домовленостей що до користування будинком немає і не було. Відповідачі створюють їй перешкоди в користуванні належним житловим будинком, зокрема не впускають до житла. На даний час у неї виникла необхідність у здійсненні господарювання та розпорядженні своїм будинком . Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги та пояснив, що позивач ОСОБА_1 на даний час є власником будинку, розташованого в с. Гремяч по вул. Жовтневій, 18, її право власності належним чином зареєстроване. Свого часу її покійний чоловік дозволив відповідачам, як членам сімї свого сина, пожити в належному його будинку, хоча вони мали в користуванні інше житло, розташоване по вул. Жовтневій, 20 в с. Гремяч, у якому на даний час зареєстровані. На початку 2015 року сімя сина позивачки розпалася, син живе в іншому місці, а у

відповідачів будь-які підстави для проживання у спірному будинку відсутні, усні вимоги позивачки про виселення ігноруются вона не має доступу до належного їй будинку, крім того відповідачі не укладали з власником будинку будь яких договорів найму чи оренди зазначеного житла. На початку розгляду справи відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала про заміну сторони по справі позивача на ОСОБА_1 в подальшому в судове засідання відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не зявились про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином ніяких заяв та клопотань суду не надали. Представник відповідачки ОСОБА_4 у судовому засіданні висловився проти задоволення позову та пояснив, що відповідачі проживають у спірному житловому будинку понад десять років з дозволу бувшого власника, вони не є тимчасовими мешканцями, попередній позивач дійсно пропонував їм виселитися, але їм нікуди йти жити, оскільки житловий будинок, в якому вони зареєстровані, не придатний для проживання. При цьому зазначив, що відповідачі належним чином утримують житло, в якому проживають, сплачують комунальні послуги, перешкод позивачу в користуванні належним йому будинком не створюють і тому мають право на проживання в спірному будинку. Заслухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що ОСОБА_6А, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №923354 від 24 листопада 2009 року був власником житлового будинку, розташованого за адресою: Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, с. Гремяч, вул. Жовтнева, 18, (а.с.2) Сторонами не заперечується, що після завершення будівництва вказаного будинку з 1998 році у ньому проживали син позиваки зі своєю сімєю, тобто з відповідачами (а.с. 14, 19). При цьому, місце проживання відповідачів зареєстроване в будинку, розташованому за адресою: Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, с. Гремяч, вул. Жовтнева, 20 (а.с. 20). Сторонами у справі визнано і не оспорюється, що з лютого 2015 року бувший чоловік відповідачки ОСОБА_3 та син позивачки після розлучення з відповідачкою фактично проживає разом з батьками, при цьому попередній позивач неодноразово висловлював вимоги відповідачам виселитися з належного йому житлового будинку, розташованого по вул. Жовтневій, 18 в с. Гремяч Новгород-Сіверського району Чернігівської області так і на даний час новий власник ОСОБА_1 просить не чинити відповідачів у користуванні нележним їй на праві власності житловим будинком та звільнити житловий будинок. Вказані обставин, як такі, що визнані сторонами, відповідно до частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, доказуванню не підлягають. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НВА №902782 від 31 жовтня 2016 року власником житлового будинку власності за адресою: Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, с. Гремяч, вул. Жовтнева, 18, є ОСОБА_1 (а.с) Перехід права власності на житловий будинок до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членами родини попереднього власника, яке в них існувало. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом між відповідачем ОСОБА_8В та її колишнім чоловіком ОСОБА_7 сином позивачки по справі припинені шлюбні відносини. Окрім того відсутні будь-які відомості про те, що сторони ведуть спільне господарство. Права, як члена сім'ї в даному житловому приміщенні відповідачі втратили та фактично перестали бути членом сім'ї, однак продовжують проживати в займаному ними житловому приміщенні та створюють при цьому перешкоди в користуванні та розпорядженні новим власником стосовно належного йому на законних підставах будинку. Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім'ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім'ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених п. 2 ст. 405 ЦК України. Власником житлового будинку за адресою: Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, с. Гремяч, вул. Жовтнева, 18, на протязі останнього часу являється позивач ОСОБА_1, який дістався їй відповідно до закону згідно Заповіту попереднього власника.

Представник відповідачки намагався суду довести, що з її боку був якийсь суттєвий внесок в будівлю, переобладнання будинку, але документально він не підтвердив це та не звертався до суду з зустрічним позовом і фактично не заявляв ніякого свого права на частину нерухомого майна. З пояснень позивачки вбачається, що відповідачі створюють їй перешкоди в користуванні своїм житлом, зокрема не впускають до житла. На даний час у ОСОБА_1 виникла необхідність у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Жовтнева 18 в с.Гремяч, р Новгород-Сіверського району, Чернігівської області, який належить їй у відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.10.2016 року. Тим, що відповідачі залишаються проживати у власному житловому будинку позивача ОСОБА_1І, виникає грубе перешкоджання позивачу в реалізації її права власності, оскільки позбавляє її можливості розпоряджатися повноцінно власним житлом. Зазначені дії відповідачів порушують права позивачки, як добросовісного набувача і власника житлового будинку, і їх дії не відповідають вимогам чинного законодавства України. У статті 116 ЖК України зазначено, що виселення без надання іншого жилого приміщення можливо у випадках: 1) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає; 2) використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням; 3) систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає,прав та інтересів сусідів; 4) незаконного зайняття житлового приміщення. Оскільки відповідачі вселилися до будинку без згоди та дозволу позивачів, не є членами сім»ї позивачів, та не ведуть з ними спільного господарства, то вони не мають права на користування спірним житловим будинком. Таким чином, суд приходить висновку, що право власників користування належним їм житловим будинком було порушене. Згідно ст. 156 ЖК Української РСР якою передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання

іншого жилого приміщення. Вимогами ч.3 ст.98 ЖК Української РСР передбачено, що тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без

надання іншого жилого приміщення. Даючи оцінку зазначеним правовідносинам суд зазначає, що на даний час будь яких доказів того, що відповідачі є співвласниками житлового будинку, в якому проживають і який належить позивачу на праві власності, також вони не є членами сімї власника житла в розумінні статей 64, 156, 157 ЖК УРСР тому на них не поширюються гарантії, закріплені вказаними законодавчими положенням, крім того відповідачі не укладали з позивачем договорів найму чи оренди зазначеного житла та в силу свого статусу є тимчасовими жильцями. Незважаючи на вимоги позивачки виселитися з належного їй житлового будинку, відповідачі дані вимоги виконувати відмовляються, тим самим створюють позивачу перешкоди у здійсненні нею свого права власності, зокрема права користуватися своєю власністю та розпоряджатися нею. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За таких обставин, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 383, ст. 391 ЦК України, порушене право позивача на користування житловим будинком підлягає захисту, а позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення проживаючих в ньому відповідачів без належних правових підстав, без надання їм іншого житла - задоволенню. Як зазначив Європейський суду з прав людини в правових позиціях, викладена у справах «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990 р., Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р. та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986 р., відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає Україну в особі її державних органів зобовязання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири та і на наймача. Пункт 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпаним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини. Даючи оцінку доводів відповідачів в запереченнях проти позову та доводів їх представника про те, що житловий будинок у якому зареєстровано місце проживання відповідачів, не придатний для проживання, а також, що у власності відповідачів немає іншого житла суд відкидає як безпідставні, оскільки позивачка, як власник житла, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, зокрема й тих, які створюють відповідачі, незалежно від наявності у них на праві власності чи в користуванні іншого житла та придатності його для проживання. Вказані обставини, як підстави для обмеження чи припинення право власності, або ж зобовязання власника допустити до користування його майном інших осіб законом не передбачені. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідачів пропорційно задоволеній частині позовних вимог до кожного з них, у розмірі 243 грн. 60 коп. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись статтями 64, 156, 157 Житлового кодексу УРСР, статтями 317, 319, 383, 391 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про виселення з житла задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з житлового будинку, розташованого за адресою: Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, с. Гремяч, вул. Жовтнева, 18, що належить на праві власності ОСОБА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.І.Іващенко