Справа № 464/1469/17 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/4986/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.,

секретаря: Симець В.І.

за участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Габен" на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Габен" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить стягнути з відповідача ТОВ «Габен» на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, тобто з 01.06.2016р. по день ухвалення рішення, що становить 7200 грн., як компенсацію в звязку з затримкою розрахунку при звільненні її з роботи. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що у звязку з незначним розміром пенсії, якої не вистачає на проживання, 01.12.2013р. влаштувалась на роботу в ТзОВ «Габен». Протягом її роботи в товаристві їй виплачувалась заробітна плата, яка нараховувалась на картковий рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується відомостями розподілу заробітної плати ТОВ «Габен» та випискою по картіці/рахунку ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно з наказом керівника ТОВ «Габен» від 30.10.2015 № 107 її звільнено з 31.10.2015 з роботи за власним бажанням згідно, однак, незважаючи на її прохання повний розрахунок не було проведено. При цьому, вказує, що за проханням керівництва написала заяву заднім числом - 31.05.2015р., та як наслідок запис в трудовій книжці про звільнення з роботи теж зроблено - 31.10.2015р., хоча фактично вона виконувала трудові функції прибиральниці в Товаристві до кінця травня 2016р. Фактично, заяву про звільнення вона подала до бухгалтерії товариства 01.06.2016р., що по суті і слід вважати фактичним днем розрахунку. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.06.2016р. по день ухвалення рішення.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Габен» (ЄДРПОУ 3843699) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7 200 гривень 00 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Габен» (ЄДРПОУ 3843699) на користь держави 640 гривень 00 коп. судового збору.

Дане рішення суду оскаржило ТзОВ "Габен" подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню через порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зазначає, що позивачем не доведено та не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів в доведення того, що вона після звільнення зверталась з вимогами про проведення повного розрахунку та того, що вона фактично працювала у відповідача до кінця травня 2016 року, а не до 31.10.2015р, що доведено записами в трудовій книжці. Також судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам щодо факту надання позивачці позики на її картковий рахунок в сумі 600грн. 09.09.2016 року та 2000грн. 24.11.2016 року, сплатою яких позивачка обґрунтовує момент остаточного розрахунку.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що позивач з 01.12.2013р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем, згідно наказу № 44/1 від 01.12.2013р. та працювала на посаді прибиральниці у магазині, з 31.10.2015р. звільнена з роботи за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України згідно наказу № 107 від 30.10.2015р., що підтверджується копією трудової книжки заведеної на ім'я позивача. Попри це, позивач продовжувала працювати та виконувати свої трудові функції прибиральниці в товаристві до кінця травня 2016р., що відповідачем не було заперечено..

Протягом моєї роботи в товаристві позивачці виплачувалась заробітна плата, яка нараховувалась на картковий рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується відомостями розподілу заробітної плати ТОВ «Габен» та випискою по картіці/рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», зокрема судом встановлено, що 09.09.2016р. відповідачем зараховано на картковий рахунок позивача кошти в розмірі 600 грн. та 24.11.2016р. - кошти в розмірі 2000 грн., що фактично свідчить про оплату праці відповідача перед позивачкою. При цьому, суд не вбачає підстав вважати такі кошти «позикою», оскільки жодних договорів позики між позивачем та ТОВ «Габен» з даного приводу не укладалось, звернень з таким змістом не подавалось.

Окрім того, допитана в районному суді в якості свідка позивачка повідомила суду, що не зважаючи на запис в її трудовій книжці про звільнення її з роботи з 31.10.2015р. вона продовжувала працювати в товаристві до кінця травня 2016 року, однак у зв'язку з постійною затримкою (на 2-3 місяці) у виплаті заробітної плати (що, в свою чергу підтверджується копіями видаткових касових ордерів від 02.12.2014, 23.12.2014, 05.09.2014, 30.11.2015, 16.09.2014, 15.09.2014, 05.06.2014, 11.10.2014, 13.10.2014, 11.11.2014, 06.11.2014 та, наданою відповідачем ТОВ «Габен» інформацією про заробітну плату, нараховану та фактично виплачену позивачці за період з 01.12.2014 по 31.10.2015) остання в травні місяці 2016р. звернулася до керівника товариства з заявою про звільнення та проведення з нею повного розрахунку по виплаті заробітної плати. За усталеною в товаристві практикою таку заяву вона подала через бухгалтера товариства. Однак, керівник товариства, зі слів бухгалтера, попросив її переписати заяву про звільнення, зазначивши датою її написання - 31.10.2015р., тобто «зворотнім числом». В такому разі, їй було обіцяно швидкий та повний розрахунок по оплаті праці за весь період роботи по день офіційного звільнення з роботи., на що вона погодилася і повторно написала заяву про звільнення, в якій зазначила дату її написання - 31.10.2015р. Дану заяву вона подала до бухгалтерії товариства 01.06.2016р., що підтверджується розпискою бухгалтера про отримання на примірнику заяви, який залишився у позивачки. В цей же день, 01.06.2016, було зроблено відповідний запис про звільнення позивачки в трудовій книжці, датований заднім числом - 31.10.2015. Повідомлені ОСОБА_1 відомості також вказують на те, що трудові відносини між нею та відповідачем дійсно тривали до 01.06.2016р., а не до 31.10.2015р., як це зазначено в записі у трудовій книжці. Відповідно, саме цю дату - 01.06.2016 слід вважати фактичною датою звільнення позивачки з роботи з посади прибиральниці товариства. Такий висновок узгоджується зі положенням частини четвертої ст.24 КЗпП, зі змісту якої випливає, що трудові відносини між працівником і підприємством тривають і тоді, коли наказ чи розпорядження про прийняття на роботу не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Це, в свою чергу, дає підстави вважати те, що наказ керівника ТОВ «Габен» від 30.10.2015 №107 щодо звільнення позивача з роботи - не був реалізований.

З вище наведеного випливає, що здійснивши 14.06.2016р. остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати за період по 31.10.2015р. (період документально оформлених трудових відносин між сторонами), що підтверджується інформацією про заробітну плату, нараховану та фактично виплачену позивачу за період з 01.12.2014 по 31.10.2015, яку надав відповідач, в подальшому - 09.09.2016 та 24.11.2016 відповідачем виплачено позивачці грошові кошти в сумі 600 грн. та 2000 грн. відповідно, які попри твердження товариства про їх цивільно-договірну природу, не є позикою, а частковою оплатою праці позивачки в товаристві в період з 01.11.2015 по 01.06.2016. Водночас, враховуючи розмір середньомісячної заробітної плати позивача за період її документально оформленої працевлаштованості в товаристві, який становив 600 грн., слід дійти наступного висновку про те, що грошові кошти в сумі 2 600 грн. не могли становити повний розрахунок з позивачкою по оплаті її праці впродовж періоду документально не оформлених трудових відносин між сторонами, який тривав 7 місяців (з 01.11.2015 по 01.06.2016 року).

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У Постанові № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що коли працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення (п.20 Постанови Пленуму ВСУ).

Верховний суд України зазначив у правовому висновку у справі№6-837цс15, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього кодексу, який є обовязковим для застосування для суддів.

Таким чином, зважаючи на те, що датою прийняття відповідачем заяви позивача про звільнення, оформлення даного звільнення та видача трудової книжки є 01.06.2016р. (дата фактичного припинення трудових відносин), тоді станом на день розгляду справи (09.06.2017) строк невиконання відповідачем вимоги ст.116 КЗпП щодо повного розрахунку з працівником при його звільненні становить 12 місяців (з 01.06.2016 по 01.06.2017), суд прийшов до правильного висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 7 200 грн. (600 грн. х 12 місяців).

Відповідно до роз'яснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Окрім того, відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, тому судова колегія погоджується з висновком суду щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Габен" залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови

Повний текст постанови складено 29 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді