Провадження № 2/761/2054/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Калініченко Є.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення права власності на частину квартири; визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2016р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позов м до відповідача Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд:

- визнати за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1;

- припинити його право власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_2.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому належить на праві власності 11/100 частин квартири АДРЕСА_2. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 442 від 26 лютого 1998р. «Про заходи щодо реконструкції мікрорайонів житлової забудови перехідного періоду індустріального домобудування» було розпочато реконструкцію зазначеного вище будинку АДРЕСА_1. На виконання зазначеного розпорядження було видано розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 1352 від 07 серпня 2000р. та № 1461 від 22 березня 2002р., якими було визначено порядок реконструкції та відселення громадян, як на період реконструкції так і на постійне місце проживання тих осіб, чия житлова площа після реконструкції не буде збережена. Розпорядженням відповідача за № 331 від 01 березня 2005р. «Про надання жилої площі громадянам, після реконструкції VІ під'їзду будинку АДРЕСА_1» позивачу було надано квартиру АДРЕСА_1, в якій він мешкає по теперішній час, оскільки в позасудовому порядку позивач не в змозі здійснити припинення право власності на належну йому частину квартири та зареєструвати право власності на надану йому квартиру після реконструкції, він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала, зазначивши, що дійсно було проведено реконструкція будинку АДРЕСА_1 і частина квартири, яка належала на праві власності позивачу не існує. Натомість позивачу було надано в постійне користування АДРЕСА_1. 22 березня 2010р. розпорядженням № 171 відповідача затверджено акт державної комісії від 17 грудня 2009р. про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта «Реконструкція 6-го під'їзду житлового будинку АДРЕСА_1». П'ятий та шостий під'їзд введено в експлуатацію та квартирам присвоєна нумерація.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач є власником 11/100 частин квартири АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі - продажу нерухомості від 26 лютого 1997р.

07 серпня 2000р. Київська міська державна адміністрація на виконання свого розпорядження від 26 лютого 1998р. № 442 «Про заходи щодо реконструкції мікрорайонів житлової забудови першого періоду індустріального містобудування» та з метою прискорення реконструкції п'ятиповерхового жилого будинку 60-х років забудови АДРЕСА_1, видано розпорядження № 1352 «Про заходи щодо прискорення реконструкції жилого будинку АДРЕСА_1» про відселення у встановленому законом порядку мешканців даного житлового будинку.

В свою чергу відповідачем 01 березня 2005р. видано розпорядження № 331 «Про надання жилої площі громадянам, після реконструкції VІ під'їзду будинку АДРЕСА_1», де зазначено надати громадянам, в тому числі і позивачу однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 для постійного проживання з метою відселення з будинку реконструкції, зазначена квартира надана за умови анулювання права власності на раніше займані жилі приміщення (11/100 частин квартири АДРЕСА_2).

В судовому засіданні представник відповідача звертала увагу суду, що квартира АДРЕСА_2, з яких 11/100 частин належать позивачу на праві власності не існує.

Правом власності, відповідно до положень ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, відповідно до вимог 329 ЦК України.

Приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо)виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Приписами ст. 392 ЦК України передбачено право особи, пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що він позбавлений можливості здійснити дії, щодо реєстрації припинення його права власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_2 та реєстрації права власності на надану йому квартиру АДРЕСА_1.

При цьому протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, в порушення вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, не надано жодного доказу того, що в позасудовому порядку, позивач вчинив дії, щодо припинення реєстрації права власності на належні йому 11/100 частин квартири АДРЕСА_2 та реєстрацію, згідно Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. № 1127, який є чинним на час звернення до суду з вказаним позовом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 174, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. ст. 316, 317, 319, 329, 331, 346, 392 ЦК України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення права власності на частину квартири; визнання права власності на квартиру - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: