Справа № 192/573/17
Провадження № 2/192/284/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"22" серпня 2017 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого судді Щербини Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Кіреєвої В. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення пені та інфляційних втрат за невиконання рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2011 року у справі №2-196/11.
На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 7033 гривні 86 копійок, а 27 червня 2011 року рішення суду набрало законної сили та було видано виконавчий лист. В липні 2011 року відкрито виконавче провадження. Проте відповідач не повернув заборгованість.
З посиланням на ст. 625 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 01 липня 2011 року по 30 квітня 2017 року в сумі 1 230 гривень 60 копійок, інфляційні витрати в розмірі 7 450 гривень 33 копійки, а також витрати на послуги адвоката в розмірі 3 000 гривень.
Позивач ОСОБА_1, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через свого представника - адвоката ОСОБА_3, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28 вересня 2011 року (а.с.10, 30) в судове засідання 22 серпня 2017 року не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника (а.с.36).
Представник позивача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні 01 серпня 2017 року не заперечував проти заочного розгляду справи, а в судове засідання 22 серпня 2017 року не зявився.
Відповідач ОСОБА_2, який про день та час розгляду справи повідомлений відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем мешкання (а.с.14), звідки повістка про виклик до суду повернулася з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с.32-33), а про зміну місця проживання ні позивача, ні суд не повідомив. Повістка про виклик в судове засідання 22 серпня 2017 року вручена відповідачу (а.с.39), проте в судове засідання він не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують. У звязку з цим, суд вважає можливим здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст. 224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за згодою представника позивача - у порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом встановлено, що заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2011 року у справі №2-196/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, матеріальних та моральних збитків було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 5355 гривень 00 копійок, збитки заподіяні інфляційними процесами за період з 30 квітня 2008 року по 31 травня 2010 року в сумі 1344 гривні 11 копійок та три проценти річних від простроченої суми за період з 30 квітня 2008 року по 31 травня 2010 року в сумі 334 гривні 00 копійок, а всього 7033 гривні 86 копійок. В задоволенні іншої частини позову було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 24 червня 2011 року (а. с. 6-9).
Даним судовим рішенням встановлено, що заборгованість ОСОБА_2 виникла на підставі укладеного договору позики у формі письмової розписки.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Отже, з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем не потребує доведення в даному судовому процесі.
Доказів щодо перерахування на користь ОСОБА_1 стягнутих за рішенням суду сум відповідач не надав.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.
З огляду на зазначене, суд установивши, що рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму в розмірі 7033 гривні 86 копійок і таке зобовязання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобовязанням, вважає, що існують правові підстави щодо наявності між сторонами грошових зобовязань, які ОСОБА_2 належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.
Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною в постанові від 30 березня 2016 року № 6-2168цс15.
Верховний Суд України в аналізі практики застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначає, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.
Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Так, з урахуванням того, що загальний розмір стягнутої суми за рішенням суду від 30 травня 2011 року, яке вступило в законну силу 24 червня 2011 року, становить 7033 гривні 86 копійок, суд приходить до висновку, що кількість днів прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 7033 гривні 86 копійок становить 2 130 днів, тому позивачем вірно розраховано розмір 3% та інфляційних втрат.
В частині вимог про стягнення правової допомоги в розмірі 3 000 гривень, суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню на підставі наступного.
Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013), а відповідно до ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатом або іншим фахівцем в галузі права в порядку, встановленому законом.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК), а розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Оскільки позивачем до матеріалів справи в якості доказів надання правової допомоги було надано копію нотаріально посвідченої довіреності на представника адвоката ОСОБА_3 (а.с.10), а також довідку адвоката ОСОБА_3 про сплату 3000 гривень (а.с.35), проте не було надано розрахунку таких витрат, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких вимог у звязку з ненаданням відповідного розрахунку.
У звязку із частковим задоволенням позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно розміру задоволених вимог.
На підставі ст.ст.599,610,625,626,628,1046,1047,1048,1050 ЦК України, керуючись ст. ст.ст.10,11,57,60, 64, 88,ч.2 ст.197, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 7 450 (сім тисяч чотириста пятдесят) гривень 33 копійки та суму трьох відсотків річних в розмірі 1 230 (одна тисяча двісті тридцять) гривень 60 копійок, а всього 8 680 (вісім тисяч шістсот вісімдесят) гривень 93 копійки.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина