Справа № 462/5145/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кирилюк А.І.

при секретарі Фрейдун А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права на житло та реєстрацію місця проживання,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за ним право на користування житлом, а саме квартирою № 1 у будинку № 9 по вул. Листовій у м. Львові. Свої позовні вимоги мотивує тим, що У 2007 р. на прохання його дружини, ОСОБА_4, він вселився до АДРЕСА_1 по вул. Листовій в м. Львові. Вказаний будинок є одноквартирним, складається з двох житлових кімнат, житловою площею 28.3 кв.м., загальною площею 42.7 кв.м., належить на праві власності Львівській міській раді. На час вселення в зазначеному будинку також проживали та були зареєстровані: батько його дружини - ОСОБА_3, дружина - ОСОБА_4 та їхня донька - ОСОБА_2 Зазначає, що вказане вселення відбулося за погодженням із іншими наймачами. З цього часу останній постійно проживав у вищевказаному будинку однією сім'єю із своїми дружиною та донькою, вели спільне господарство, спільно утримували, прибирали та дбали про будинок, брали участь у витратах, пов'язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним та виконували інші зобовязання по договору найму житлового приміщення. Іншого житла, в користуванні або на праві власності, позивач не мав та не має на даний час, дана квартира є єдиним і постійним місцем проживання останнього. Жодної угоди про порядок користування даною квартирою між сторонами не укладалося, отже, позивач вважає, що з 2007 року набув права користування квартирою № 1 в будинку № 9 по вул. Листовій в м. Львові нарівні з іншими зареєстрованими в ньому особами. ОСОБА_1 звертався до Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області 27.02.2015 року із заявою про свою реєстрацію у вищезазначеній квартирі. Його дружина не заперечувала проти реєстрації та визнання за ним права користування приміщенням. Реєстрацію було проведено, однак на наступний день реєстрацію анулювали, що вважає незаконним. З пояснень начальника Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області підставою відмови у реєстрації було те, що у заяві не було вказано письмової згоди всіх осіб, внесених в ордер. З цього приводу позивач звернувся у Львівський окружний адміністративний суд, який визнав протиправними дії відділу Державної міграційної служби. Факт постійного проживання позивача з відповідачами з 2007 року в будинку № 9 по вул. Листова у м. Львові підтверджується актом обстеження ЛКП «Скнилівок» від 31.03.2016 року. Позивач стверджує, що не самовільно вселився АДРЕСА_2 по вул. Листовій в м. Львові. В зазначеному будинку він постійно проживає і користується, як член сімї, житловим приміщенням, беру участь у витратах, пов'язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним та виконує інші зобовязання, що випливають із договору найму житлового приміщення, з моменту його вселення у 2007 році ОСОБА_4, яка померла 11.12.2015 року. Додатково зауважує, що з 2007 року відповідачі ніколи не вимагали його виселення з будинку. У звязку із наведеним, звернувся до суду із позовом, який просить задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та просили такий задовольнити, оскільки вважають, що позивач має законне право на визнання за останнім права на користування вищевказаною квартирою.

У судовому засіданні представник відповідача Львівської міської ради позовні вимоги заперечив, просить у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає такий безпідставним.

ОСОБА_3 та його представник позов заперечували, зазначивши, що ніколи ні усно не письмово ОСОБА_3 не погоджувався на вселення позивача в його житло, просили у задоволенні позову відмовити. У судове засідання 31.08.17 року ОСОБА_3 повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Однак у судовому засіданні яке мало місце 11.05.2017 року у своїх пояснення зазначила, що проти задоволення позову не заперечує.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 являються батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1./а.с.4/. 27.11.1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 одружились, про що зроблено відповідний актовий запис № 556./а.с.5/. 11.12.2015 року ОСОБА_4 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 413296, виданого 11.12.2015 року./а.с.6/

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї т прописки № 1363 від 05.08.2009 року виданої ЛКП «Скнилівок» у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, прописані три особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2І./а.с.15/

Як стверджує позивач, у 2007 р. на прохання його дружини, ОСОБА_4, він вселився до АДРЕСА_1 по вул. Листовій в м. Львові. З цього часу останній постійно проживав у вищевказаному будинку однією сім'єю із своїми дружиною та донькою, вели спільне господарство, спільно утримували, прибирали та дбали про будинок, брали участь у витратах, пов'язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним та виконували інші зобовязання по договору найму житлового приміщення. Іншого житла, в користуванні або на праві власності, позивач не мав та не має на даний час, дана квартира є єдиним і постійним місцем проживання останнього. Жодної угоди про порядок користування даною квартирою між сторонами не укладалося, отже, позивач вважає, що з 2007 року набув права користування квартирою № 1 в будинку № 9 по вул. Листовій в м. Львові нарівні з іншими зареєстрованими в ньому особами.

У звязку із вище вказаним, ОСОБА_1 звертався до Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області 27.02.2015 року із заявою про свою реєстрацію у вищезазначеній квартирі. Його дружина не заперечувала проти реєстрації та визнання за ним права користування приміщенням. Реєстрацію було проведено, однак на наступний день реєстрацію анулювали, що вважає незаконним. З пояснень начальника Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області підставою відмови у реєстрації було те, що у заяві не було вказано письмової згоди всіх осіб, внесених в ордер. З цього приводу позивач звернувся у Львівський окружний адміністративний суд, який визнав протиправними дії відділу Державної міграційної служби./а.с.13-14/

З даним рішення Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області позивач не погодився, у звязку із чим оскаржив останнє у судовому порядку. Постановою Львівського окружного адміністративного суду віл 24.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: м. Львів, вул. Листова, 9/1 та зобовязано Залізничний РВ ГУДМСУ у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.02.2015 року про реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою.

З огляду на наведене, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 дійсно проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, без реєстрації місця проживання.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно зі ст.55 Конституції України та положеннями ст.ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст.64 ЖК УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Між тим, статтею 65 ЖК УРСР встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб,які вселилися донаймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Однак ні в судових засідання, ні в долучених до справи матеріалах, позивачем не надано жодного підтверджуючого доказу який би свідчив про письмову згода на його вселення відповідача ОСОБА_6, ведення спільного господарства, про наявність будь-якої обумовленої угоди про порядок проживання чи користування разом з останнім одним житловим приміщенням.

Крім того, згідно довідки ЛКП «Скнилівок» № 2/161 від 17.03.2017 року, ЛКП «Скнилівок» не володіє інформацією щодо того, на яких підставах ОСОБА_1 вслелився у житловий будинок за адресою м. Львів, вул. Листова, 9./а.с.131/

Також суд критично ставиться до тверджень позивача про незаконне проживання у вказаній квартирі відповідача ОСОБА_3, оскільки згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.03.2012 року у справі за позовом прокурора Залізничного районного м. Львова в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, / третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛКП «Скнилівок»/ про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житлом, первісний позов задоволено, зобовязано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_7 перешкоди у користуванні квартирою №1 у будинку № 9 по вул. Листовій у м. Львові, вселено ОСОБА_7 квартирою №1 у будинку № 9 по вул. Листовій у м. Львові. У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання таким, що втратив права на користування житлом будинком № 9 по вул. Листовій у м. Львові відмовлено за безпідставністю вимог. Вказане рішення набрало законної сили 19.03.2012 року. /а.с.104/

Від так, суд приходить до переконань, про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки останнім жодних чином не доведено правомірність користування житловою квартирою №1 в будинку № 9 по вул. Листовій у м. Львові. У звязку із наведеним, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 10, 11, 60-62, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнати за ним право на користування житлом, а саме квартирою № 1 у будинку № 9 по вул. Листовій у м. Львові - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя(підпис). З оригіналом згідно.

Суддя