Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/4389/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

02 листопада 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Самсонової О.А.

при секретарі Горошко О.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В позовній заяві посилався на те, що 15 червня 2015 року відповідач позичив у нього 22000 доларів США, які зобовязався повернути за першою вимогою. Зазначене підтверджується розпискою позичальника. На вимогу позивача відповідач кошти не повернув. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 571384,24 грн., що за встановленим Національним банком України курсом еквівалентно 22000 доларів США. Також просив суд відшкодувати понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, стягнути з відповідача кошти в сумі, еквівалентній 22000 доларів США на день розгляду справи судом.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що не позичав у позивача кошти, розписки не писав. Тому в задоволенні позову просив відмовити.

Після оголошеної судом перерви відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 червня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 22000 доларів США, які зобовязався повернути за першою вимогою кредитора. Зазначене підтверджується розпискою ОСОБА_3

17 березня 2017 року ОСОБА_3 отримав вимогу ОСОБА_1 про повернення боргу (а.с.8, 9).

На час розгляду справи судом відповідач перед позивачем свого зобовязання не виконав, суму боргу не повернув.

Посилання відповідача на ту обставину, що розписку він не писав, а кошти в борг не брав, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду розписку ОСОБА_3 про одержання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 22000 доларів США в борг.

Вказана розписка не містить дати її видачі, але дослідженими судом доказами встановлено, що договір позики відбувся саме 15 червня 2015 року.

Так, факт власноручного написання ОСОБА_3 в їх присутності 15 червня 2015 року розписки про одержання від ОСОБА_1 коштів в сумі 22000 доларів США та факт передачі ОСОБА_115 червня 2015 року ОСОБА_3 в борг грошових коштів в сумі 22000 доларів США підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.47, 48).

Кім того, з метою доведення того факту, що надана суду розписка написана власноручно відповідачем ОСОБА_3, представник позивача звернувся до суду з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2017 року клопотання задоволено, у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, після чого сторонам розяснено які саме документи, зразки почерку вони мають надати суду, встановлено строк для надання суду цих документів та зразків почерку, а також розяснено наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст.146 ЦПК України.

Позивачем ухвала в частині надання суду оригіналу розписки виконана, але відповідач ні у встановлений судом строк, ні пізніше вимоги ухвали не виконав. Ним не надані суду ні вільні, ні умовно вільні, ні експериментальні зразки почерку та підпису. Про причини невиконання ухвали відповідач суду не повідомив, в судове засідання не зявився.

Таким чином суд приходить до висновку про ухилення відповідача від участі в експертизі, та відповідно до вимог ст.146 ЦПК України, застосовуючи наслідки ухилення від експертизи, вважає встановленим той факт, що надана суду розписка про одержання 22000 доларів США в борг написана саме ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач на спростування доводів позивача будь-яких доказів не надав, ухилився від участі в експертизі, яка могла встановити ним чи іншою особою написана наявна у справі боргова розписка.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, на першу вимогу позивача відповідач йому борг не повернув, а саме не сплатив 22000 доларів США.

На час розгляду справи судом згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу іноземних валют, курс долара США до гривні складає 2687,8403 грн. за 100 доларів США.

Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 15 червня 2015 року в сумі 591324,87 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 22000 доларів США.

Крім того, у звязку з задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 5913,25 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 213 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 591324,87 грн., що є еквівалентним 22000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 5913,25 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду у 10-денний термін з дня його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але були відсутні в судовому засіданні, у 10-денний термін з дня одержання його копії.

Головуючий О.А.Самсонова

02.11.2017