Ухвала

іменем україни

21 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником 35/200 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 2014 року НОМЕР_1, виданого після смерті спадкодавця ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Співвласником інших 35/200 часток будинковолодіння є відповідач ОСОБА_5, яка користується спірним приміщенням самостійно та не допускає до нього позивача, чим порушує його право власності.

Посилаючись на викладене, позивач просив вселити його у належні йому 35/200 частини вказаного вище будинковлодіння.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 в належні йому 35/200 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2017 року змінено рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат у справі, компенсувавши ОСОБА_4 судовий збір у сумі 551 грн 20 коп. за рахунок держави.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

За змістом ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого по суті вирішеного спору погодився й апеляційний суд, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав, передбачених ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, для захисту порушених прав позивача та його вселення в належну йому частку у вищевказаному будинковолодінні.

Під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в незміненій частині, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, апеляційним судом обґрунтовано спростовані доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності предмета спору, оскільки, на думку заявника, із-за невизначеності в натурі частки, яка складає право власності позивача в зазначеному будинковолодінні, його вселення неможливе, зазначивши, що учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно, а не на конкретно визначену частку у майні згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України.

Разом із тим апеляційний суд правильно вважав, що непритягнення до участі у справі інших співвласників будинковолодіння не впливає на їхні права та обов'язки, оскільки, звернувшись із позовом до відповідача, позивач обрав способом захисту порушеного права власності вселення в ту частку, яка належить йому відповідно до правовстановлюючих документів, не претендуючи при цьому на володіння та користування інших часток.

Таким чином, аналогічні доводи касаційної скарги відповідача були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди залишили поза увагою доводи відповідача щодо неможливості спільного користування спірним будинковолодінням без виділення частки позивача в натурі чи без визначення порядку користування житловим приміщенням, є безпідставними з огляду на ст. 11 ЦПК України, предмет і підстави поданого позову, заявлені позовні вимоги, та не спростовують висновків судів по суті вирішеного позову.

Те саме стосується доводів касаційної скарги щодо незупинення провадження у цій справі до розгляду іншої цивільної справи № 487/5781/14-ц, враховуючи також положення ст. 1 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Не впливають на правильність висновків судів в межах заявлених позовних вимог доводи касаційної скарги про те, що суд усупереч ст. 10 ЦПК України не роз'яснив відповідачу її право на пред'явлення зустрічного позову на підставі ст. 365 ЦК України про припинення права позивача на частку у спільному майні; ОСОБА_5 не позбавлена права звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав.

Отже, рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко