Справа № 465/3876/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/4307/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цап П.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргоюЛьвівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» ( , м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 ) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1) 19263 (девятнадцять тисяч двісті шістдесят три) гривні.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» ( , м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» ( , м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 ) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1) 4169 (чотири тисячі сто шістдесят девять) грн. 03 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення суду оскаржив відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що накази про встановлення розміру мінімальної тарифної ставки ніким не оспорені та є чинними. Дані накази були доведені до відома всіх працівників, так як знаходились на дошці оголошень та діяли до видання наступного. Крім цього вказує, що позивачка пропустила строк на звернення до суду.Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго», відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 р, з 01.09.2007 р. переведена у Теплоелектроцентраль №1 в хімічний цех на посаду лаборанта хімічних аналізів четвертого розряду. 31.12.2012 на підставі наказу №730-к від 27.12.2012 позивач звільнена у звязку із закінченням строку трудового договору, що стверджується трудовою книжкою (а.с. 6-8).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Згідно ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Судом встановлено, що за час праці позивача, директором ЛМКП «Львівтеплоенерго» у 2010-2014рр. видано ряд наказів «Про зміну в оплаті праці працівників»,якими встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду .

Так, наказом № 186 від 21.07.2010р. встановлено з 01.07.2010р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 892,8 грн.,з розрахунку мінімальної зарплати 744 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2010р.» мінімальна зарплата з 01.07.2010р.становила 888грн.

Відповідно до наказу № 150 від 23.04.2012р. встановлено з 01.05.2012р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1042,8 грн. При цьому, згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2012р.» мінімальна зарплата станом на 01.05.2012р. становила 1094 грн.

Відповідно до наказу № 170 від 29.04.2013р. встановлено з 01.05.2013р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1106,4 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2013р.» мінімальна зарплата станом на 01.05.2013р. становила 1147 грн.

Згідно наказу № 176 від 30.04.2014р. встановлено з 01.05.2014р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1152 грн.з розрахунку мінімальної зарплати 960 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014р.» мінімальна зарплата з 01.05.2014р. становила 1218грн.

Як вбачається з наказу № 264 від 27.06.2014р. встановлено з 01.07.2014р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1204,8 грн., .з розрахунку мінімальної зарплати 1004 грн., однак згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014р» мінімальна зарплата з 01.05.2014р.становила 1218грн.

Отже відповідач, власними внутрішніми наказами по підприємству, неправомірно зменшував встановлений Законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого, проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду.

При встановлених обставинах суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. А тому підставно стягнув заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2007 року по грудень 2014 року в сумі 19263 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення до суду встановленого у ст.233 КЗпП України не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Вказане зазначено і в рішенні Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1,2 Закону України «Про оплату праці».

Також колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Залізничного районного суду м. Львова (справа № 462/7893/13-ц) від 14 листопада 2013 року, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року (справа № 464/543/15), яке залишене в силі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, встановлено факт порушення відповідачем вимог законодавства про працю, зокрема в частині встановлення та нарахування заробітної плати своїм працівникам.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_4