Провадження № 2-о/734/63/17 Справа № 734/2703/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 серпня 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Бараненко С.М.,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Козелець цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Бобруйківська сільська рада, Козелецького району Чернігівської області та Козелецький районний відділ РАЦС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з вищеназваною заявою, у якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 08 червня 2017 року в м. Луганськ.

Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території України, яка є тимчасово окупованою.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився. Через канцелярію суду надав заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник Бобруйківської сільської ради Козелецького району Чернігівської області у судове засідання не зявився, але попередньо надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Представник відділу РАЦС Козелецького РУЮ Чернігівської області в судове засідання не зявився, заяв та клопотань на час розгляду справи від відділу РАЦС не надходило.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, є племінником ОСОБА_3, яка померла 08.06.2017 р. в м. Луганськ.

Факт смерті громадянина України підлягає державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану України. Внесення до Реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть є підставою для настання правових наслідків смерті, серед яких вступ у спадщину, що залишилась після померлої, можливість встановлення опіки над його дітьми, що залишились без батьківського піклування та інші правові наслідки.

Згідно Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮ України № 52/5 від 18.10.2000 p., підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом МОЗ України № 545 від 08.08.2006 p., зареєстрованим у МЮ України № 1150/1302425.10.2006 p.; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/o), форма якої затверджена наказом МОЗ України № 545 від 08.08.2006 p., зареєстрованим у МЮ України № 1150/13024 від 25.10.2006 р.

Вказані документи (лікарське свідоцтво про смерть та фельдшерська довідка про смерть) у випадку, якщо смерть настала на території України, подаються за формою, що затверджена МОЗ України.

Згідно відмови у проведенні державної реєстрації смерті заявнику відмовлено в державній реєстрації смерті ОСОБА_3, яка померла 08 липня 2017 року, так як свідоцтво про смерть є документом, виданим на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження і не може братися до уваги при державній реєстрації смерті особи.

Місцем проживання та настання смерті померлої ОСОБА_3 в даному випадку є м. Луганськ. Тому родичі померлої не мають підстав для звернення до органів РАЦС на території України для реєстрації смерті, так як дана територія є тимчасово окупованою (згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення).

Згідно ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом його отримання та захисту прав родичів та спадкоємців померлого є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 755 від 09 червня 2017 року, довідкою про причину смерті, довідкою № 301 від 13 червня 2017 року та свідоцтвом про смерть серії І-ВВ № 035767 від 13 червня 2017 року.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_3 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2, заінтересовані особи: Бобруйківська сільська рада, Козелецького району Чернігівської області та Козелецький районний відділ РАЦС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 08 червня 2017 року в м. Луганськ.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігіської області шляхом подання апеляційної скарги через Козелецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Головуючий суддя: С.М. Бараненко