Справа №766/8349/17
Пров. №2/766/6989/17
20 грудня 2017 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:
головуючого судді Хайдарова І.О.,
за участю секретаря Сікорської Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного Територіального управління юстиції у Херсонській област, про визнання права власності та арешту з заставного майна,-
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного Територіального управління юстиції у Херсонській област, в якому просить суд визнати за ним право власності на автомобіль та зняти арешт з заставного майна.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 грудня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 1 відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику в сумі 12 000 доларів США, що відповідно до офіційно встановленого Національним банком України курсом гривні до доларів США, станом на 29.12.2009 року дорівнювало 95 520 грн. 00 коп., з терміном повернення до 29 грудня 2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань по вищезазначеному договору. ОСОБА_2 передала позивачу в заставу транспортний засіб - автомобіль марки ЗИЛ, модель 4331, тип - бортовий вантажний, 1991 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, що підтверджується договором застави транспортного засобу № 2 від 29 грудня 2008 року. 27 жовтня 2016 року державним виконавцем Відділу державної виконавчо' служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні було описано та арештоване належне ОСОБА_2 майно - автомобіль марки ЗИЛ, модель 4331, тип - бортовий вантажний, 1991 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, що є предметом застави. Позивач вважаю, що накладений виконавцем арешт на транспортний засіб, що належить боржнику по виконавчому провадженню ОСОБА_2, може перешкодити йому реалізувати своє право, як заставодержателя на спірне майно в повній мірі, оскільки арешт накладено в ході виконавчого провадження, де стягувачами є інші особи.Враховуюи, що відповідачпо справі не вчиняє жодних дій на зняття арешту з автомобіля який є предметом застави, тому змушений звернутися до суду з даним позовом. При цьому позивач просить визнати за ним право власності на вказаний автомобіль
В судове засідання позивач та його представник не з'явились, представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином причини неявки суду не відомі. Будь-яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило.
Згідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наяних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У відповідності до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 06.12.2008 року МРЕВ ДАІ м. Херсона, належить автомобіль марки ЗИЛ, модель 4331, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, 1991 року випуску.
Згідно договору застави транспортного засобу №2 від 29.12.2008 року укладеного між ОСОБА_1 (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець). Цей Договір забезпечує вимоги Заставодержателя, що випливають із договору позики, укладеного між Заставодержателем та Заставодавцем, з урахуванням усіх можливих додатків до нього за умовами яких Заставодавець зобов'язується перед Заставодержателем повернути до 29 грудня 2017 року суму позики у розмірі 12 000 доларів США з строки і порядку передбачені Договором позики. В забезпечення виконання зобов'язань вказаних у п.1.1. цього Договору Заставодавець на умовах передбачених цим Договором, передає у заставу належний йому на праві власності на підстазі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого МРЕВ ДА1 ч. Хеэсона 06.12.2008 року, транспортний засіб марки ЗИЛ, модель 4331, тип - бортовий вантажний, 1991 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1. Предмет застави оцінюється сторонами в сумі 12 000 доларів США, що відповідно до офіційно встановленого Національним банком України курсом гривні до доларів США, станом на 29.12.2009 року дорівнює 95 520 грн. 00 коп.
Звертаючись з позовом про звільнення заставленого транспортного засобу з-під арешту позивач посилається на те, що він як заставодержатель в силу договору та закону, і зокрема ст. 572 Цивільного кодексу України, ст. 20 Закону України "Про заставу", ст. ст.52, 54 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 12, 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету забезпечення, а тому арешт заставленого майна з метою його реалізації для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, призводить до порушення речового права позивача на чуже майно, яке підлягає захисту у спосіб встановлений Законом України "Про виконавче провадження".
Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, право на звернення до суду належить особі, яка має матеріально-правову зацікавленість у справі.
Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченою заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
Згідно вимог ст. 572 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 19 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, тобто позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок вищевказаного автомобіля перед іншими кредиторами.
Частиною 4 ст. 590 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Аналогічні положення містить ст. 20 Закону України "Про заставу".
В силу приписів частини 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. При цьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.
Водночас частиною 4 ст. 54 цього Закону встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом (частина 7 ст. 54 Закону).
Аналогічні положення містяться в пункті 5.3.5. Інструкції про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999, № 74/5, яким роз'яснено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.
Статтями 17 та 18 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом або договором. Наступні застави вже заставленого майна допускаються в разі, якщо інше не передбачено законом і попереднім договором застави. Якщо предметом застави стає майно, яке вже є заставним забезпеченням іншого зобов'язання (боргу), заставне право попереднього заставодержателя зберігає силу. Якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше.
Таким чином, позивач як заставодержатель має першочергове право на реалізацію предмета застави в разі порушення основного зобов'язання відповідно до умов договору застави провести реалізацію предмета застави в рахунок погашення заборгованості за зобов'язанням відповідача, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 319 - 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності.
Зважаючи на те, що власником автомобіля є відповідач, що підтверджується матеріалами справи і його право власності не оспорюється іншими особами, повторно право власності на вказане майно не може бути визнано за позивачем, на підставі чого у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст, 12,13, 76, 141, 264, 280-289 ЦПК України, ст.ст.16, 316,317, 319 -321, ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного Територіального управління юстиції у Херсонській област, про визнання права власності та арешту з заставного майна - задовольнити частково.
Зняти арешт з заставного майна - автомобілю марки ЗИЛ, модель 4331, тип - бортовий вантажний, 1991 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого МРЕВ ДАІ м. Херсона 06.12.2008 року, накладеного 27 жовтня 2016 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні.
У задоволенні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки ЗИЛ, модель 4331, тип - бортовий вантажний, 1991 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1 - відмовити.
Відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Учасники, які не були присутні в судовому засіданні мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
СуддяІ. О. Хайдарова