Справа № 441/406/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/868/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника -

ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, її представника -

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Городоцького нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксана Іванівна, про визнання недійсним та скасування договору дарування, визнання права власності на частку в будинку,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом (а.с.3-4), уточненим заявою від 15.11.2016 року (а.с.102), в якому остаточно просила визнати недійсним та скасувати договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 (дарувальником), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та неповнолітнім ОСОБА_6 (одарованим), посвідчений 14.05.2012 року приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І., та визнати за нею (позивачем) в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/6 частину вказаного будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що спірний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності її матері та батькові, а тому батько мав право розпорядитись лише належною йому частиною будинку, натомість, за оспорюваним договором дарування подарував своєму онуку - неповнолітньому сину відповідача ОСОБА_4 увесь будинок, чим порушив її (позивача) право на спадкування за законом після смерті матері належної їй за життя частки в будинку. Зазначає, що на момент смерті матері вона (позивач) проживала і була зареєстрована у вказаному будинку разом зі своєю матір'ю, а тому вважається такою, що прийняла спадщину після її смерті, однак, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталась, оскільки будинок був зареєстрований на праві власності лише за батьком, а пізніше, подарований ним на підставі оспорюваного договору, про який вона дізналась лише улітку 2014 року, а тому просить визнати за нею право власності на належну їй як спадкоємцю першої черги за законом після смерті матері 1/6 частину будинку (1/3 частину від 1/2 належної матері за життя частини будинку), з урахуванням тієї обставини, що іншими двома спадкоємцями за законом, які вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті матері, є її чоловік ОСОБА_9 та її дочка - відповідач ОСОБА_4, оскільки її син - третя особа ОСОБА_7, хоч і був зареєстрований на момент смерті матері в спірному будинку, але не проживав у ньому.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16.11.2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, посвідчений 14.05.2012 року приватним нотаріусом Городоцького нотаріального округу Богаченко О.І., у якому дарувальником виступає ОСОБА_9, а обдарованим ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4 в особі свого представника - ОСОБА_5, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки доказів на підтвердження її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій немає. Зазначає, що покійні ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за життя мали намір залишити будинок сину відповідача, про що позивачеві було достеменно відомо, а тому вона і не зверталась до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав після смерті матері. Вважає, що судом безпідставно не застосовано наслідків спливу позовної давності, оскільки позивачу ще у 2012 році було відомо про укладення оспорюваного договору дарування, що підтверджено наданими їхньою стороною доказами, яким суд не дав належної правової оцінки.

В судове засідання треті особи не з'явились, про час та місце розгляду справи всі були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, а тому, з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_7

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.1967 року (а.с.79).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9), заповіту за життя не складала.

На момент смерті ОСОБА_10 разом з нею проживали і були зареєстровані за її місцем проживання по АДРЕСА_1: її чоловік ОСОБА_9 та їхні діти ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.12), які відповідно до ст.1261 ЦК України (2004 року) в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, відносились до спадкоємців першої черги за законом.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10), заповіту за життя теж не складав.

Предметом спору є житловий будинок по АДРЕСА_1, збудований у 1979 році, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_9 у 1988 році (а.с.39, 65-66).

Оспорюваним є договір дарування житлового будинку від 14.05.2012 року, укладений між ОСОБА_9 (дарувальником) та неповнолітнім ОСОБА_6 (обдарованим), посвідчений приватним нотаріусом Городоцького нотаріального округу Богаченко О.І та зареєстрований в реєстрі за №715 (а.с.51-52), відповідно до якого ОСОБА_9 подарував спірний житловий будинок своєму онуку ОСОБА_6, за яким на підставі цього договору зареєстровано право власності на будинок в цілому (а.с.19).

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР (1969 року) в редакції, чинній на момент виникнення права власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_1, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС УРСР, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визнаються рівними.

Аналогічні за змістом норми передбачені й у СК України (2004 року), який був чинним на момент смерті ОСОБА_10 та укладення оспорюваного договору дарування.

Так, відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, в силу наведених вище норм закону й з урахуванням того факту, що спірний житловий будинок було набуто у власність під час шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_10, тому цей будинок був об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і частка кожного з них становила 1/2 частину будинку, виходячи з принципу рівності часток, а тому після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку і ОСОБА_9, який пережив свою дружину, мав право розпорядитись лише належною йому часткою в спільному майні подружжя.

На цій підставі оспорюваний договір дарування слід визнати недійсним, але лише в частині дарування ОСОБА_9 1/2 частини будинку, на яку після смерті його дружини відкрилась спадщина, тобто лише в частині дарування належної за життя ОСОБА_10 1/2 частки будинку на праві спільної сумісної власності подружжя.

Посилання сторони відповідача на застосування наслідків спливу позовної давності, визначених ч.4 ст.267 ЦК України, для відмови у задоволенні позовної вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування у зв'язку з пропущенням позивачем трьохрічного строку позовної давності, встановленого для звернення до суду з цією вимогою, є безпідставними, оскільки стороною відповідача не доведено належними та допустимими доказами того факту, що позивач довідалася або могла довідатись про порушення свого права оспорюваним договором дарування саме влітку 2012 року, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях, позаяк, на підтвердження того факту, що позивачеві стало відомо про оспорюваний договір лише у липні 2014 року, підтверджено письмовими доказами (а.с.13).

Посилання сторони відповідача на те, що позивач довідалась або могла довідатись про порушення свого права оспорюваним договором дарування та/або про особу, яка порушила її право, тобто про нового власника спірного будинку, з довідок про склад сім'ї, які сільська рада 27.06.2012 року надавала дочці позивача ОСОБА_12, колегія суддів не враховує при вирішенні даного питання, оскільки таких довідок суду надано не було і їх зміст суду невідомий, а є лише журнал реєстрації звернень громадян (а.с.74)), з якого не можна встановити зміст довідок, а тому в силу вимог ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, наведені вище обставини не підтверджені й показаннями самого свідка ОСОБА_12

Отже, правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності в цій частині вирішення спору немає.

Статтею 1223 ЦК України в редакції 2004 року, чинній на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10, встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу, зокрема, спадкоємці першої черги (діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки).

У відповідності до ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У відповідності до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове нерухоме майно, якого повинні дотримуватись спадкоємці.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 на момент смерті матері ОСОБА_10 постійно проживала разом із спадкодкодавцем і в силу наведеної вище норми ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, але із заявою про оформлення свого права в порядку спадкування за законом після смерті матері до нотаріуса не зверталася, тому правових підстав для задоволення її вимоги про визнання за нею права власності на 1/6 частину будинку в порядку спадкування після смерті матері немає, оскільки відмова у задоволенні цієї позовної вимоги не перешкоджає позивачеві, а також її рідній сестрі ОСОБА_4, яка теж в силу наведеної вище норми ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, звернутись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини після смерті їхньої матері ОСОБА_10 за оформленням своїх спадкових прав на належну матері 1/2 частку в спірному будинку.

Частка ОСОБА_9 - чоловіка спадкодавця ОСОБА_10, який помер, не оформивши своїх спадкових прав на належну йому частку в будинку як спадкоємцю першої черги за законом після смерті своєї дружини, спадкується його спадкоємцями в порядку черговості за правилами спадкової трансмісії.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, в повній мірі не врахував наведених вище норм матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття апеляційним судом в межах наданих йому ЦПК повноважень постанови за наслідками вирішення даного спору про часткове задоволення позовних вимог позивача з наведених вище мотивів, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч. 1 п. 4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, посвідчений 14.05.2012 року приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І., зареєстрований в реєстрі за №715, в частині дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 січня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.