АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/3810/17 Головуючий І інстанції: Іванова І.В.
Справа № 639/4617/16-ц Доповідач: Хорошевський О.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.

суддів: Кіся П.В.,

Кружиліної О.А.

за участю секретаря - Гончар А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3, в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, Міністерство оборони України, третя особа - ОСОБА_5 про визнання права користування житлом, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, Міністерство оборони України про визнання права користування житлом.

В обґрунтування зазначала, що 25 липня 2001 року вона та її чоловік ОСОБА_5, та їх син ОСОБА_4, отримали дві кімнати № 717 і № 718 в будинку АДРЕСА_1.

Вказаний будинок знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України. (далі КЕЧ). Вони були зареєстровані та вселилися у вищевказані кімнати. Після вселення вони зробили в кімнатах ремонт та кожного місяця оплачували комунальні платежі за користування двома кімнатами № 717 і № 718, які надавав їм відповідач.

У вересні 2012 року її чоловік, ОСОБА_5, вирішив припинити їх шлюбні стосунки та переїхав до іншого житла. Вона з дитиною-інвалідом залишилася проживати в зазначених кімнатах, продовжує оплачувати за них комунальні послуги, тобто несе тягар її утримання. В кімнатах знаходиться все належне їй та дитині майно, документи, особисті речі. Іншого житла у неї з сином немає.

Позивач вважає, що оскільки, конклюдентними діями з її сторони та зі сторони відповідача було фактично укладено договір найму вказаних житлових приміщень, є підстави для визнання за нею права користування вказаним житловим приміщенням.

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до начальника КЕЧ із заявою про переведення особового рахунку на кімнати № 717 і № 718 в будинку АДРЕСА_1 на її ім'я, але отримав відмову. Позивач зазначила, що ОСОБА_5 має вислугу на військовій службі 20 років, тому вона вважає, що має право на вищевказані кімнати, як на постійне місце проживання разом з дитиною-інвалідом ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2017 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що її чоловік, до розлучення з нею, тобто до березня 2016 року мав вислугу на військовій службі більше 20 років, стояв у черзі на отримання постійного житла, але так і не отримав його, як це передбачено ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Крім того, вказує, що вона є одинокою матір'ю на опіці якої знаходиться її син ОСОБА_4, який є інвалідом дитинства, та їм, крім зазначених кімнат, немає де жити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з 2016 року перестала бути членом сім'ї військовослужбовця, не є військовослужбовцем сама, а отже не має право на переоформлення ордеру, та визнання її наймачем кімнат № 717 і № 718 в будинку АДРЕСА_1.

Судова колегія погоджується з висновками суду.

Матеріалами справи встановлено, що військовослужбовцю ОСОБА_5 та членам його сім'ї: дружині та сину, що є позивачами у даній справі, 25 липня 2001 року було виділено службове житло: дві окремі кімнати № 717 і № 718 в будинку АДРЕСА_1 (гуртожиток сімейного типу) (а.с.8).

З довідки з місця проживання про склад родини та реєстрації вбачається, що ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_4 були зареєстровані за вказаною вище адресою 25.07.2001 року (а.с.8).

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.30).

Як пояснив ОСОБА_5 з 2012 року він у спірних кімнатах не мешкає, а з 2016 року зареєстрований за іншої адресою.

Пояснення ОСОБА_5 підтверджуються рішенням суду від 10 травня 2016 року , з якого вбачається, що причиною розірвання шлюбу відсутність між ними шлюбно-сімейних відносин протягом трьох років

Таким чином, позивач перестала бути членом сім'ї військовослужбовця з 10 травня 2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно абз. 3 п. 1.3. 3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), військовослужбовці строкової служби та члени їх сімей, які проживають разом з ним, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

У п. 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» зазначено, що при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім'ї, якщо інше не передбачено законодавством. Аналогічне положення міститься в п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401).

Оскільки ОСОБА_5 звільнений з посади військовослужбовця та не проживає у спірних кімнатах з 2012 року суд першої інстанції прийшов до законних та обґрунтованих висновків стосовно виселення ОСОБА_3, так як, зазначалося вище, його дружина більше не є членом сім'ї військовослужбовця.

Згідно абз. 2 п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім'ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.

Згідно абз. 5 п. 3.15 Інструкції Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401), оформлення ордера на ім'я дружини дозволяється тільки у разі, якщо при вибутті військовослужбовця до нового місця служби, в службовій квартирі залишається проживати дружина /чоловік/, яка є також військовослужбовцем.

Стосовно порушення інтересів неповнолітнього ОСОБА_4, який зареєстрований та мешкає у спірних кімнатах, судом було встановлено, що його право на проживання ніким не порушується, питання про його виселення відповідачем не ставилося, а тому вимоги, заявлені позивачем ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього сина, є передчасними.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Доводи, викладені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, були предметом розгляду судом першої інстанції, яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на викладене, та керуючись ч. 1 ст. 308 ЦПК України судова колегія вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - П.В. Кісь

О.А. Кружиліна