АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участі секретаря: Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права спадкування та визнання спадкоємцем,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила встановити факт її сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2001 року по день його смерті 12.03.2016 року за адресою: АДРЕСА_1, а також встановити факт ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання допомоги батьку - ОСОБА_5, який перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, та усунути її від права на спадкування після смерті батька. Крім того, позивач просила визнати її єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, яка прийняла спадщину в установлений законом строк /а.с.3-6/.

В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що вона 15 років проживала спільно з померлим ОСОБА_4, який останній час свого життя знаходився у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, оскільки отримав перелом шийки стегна, внаслідок чого не міг самостійно пересуватися та піклуватися про себе. Відповідач, яка є дочкою померлого, за весь час хвороби батька жодного разу не запропоновувала своєї допомоги по догляду за ним, не цікавилась станом його здоровя, не надавала матеріальної допомоги, не приймала участі у витратах на його поховання, а тому, з огляду на положення ст. 1224 ЦК України, має бути усунена від права на спадкування. За життя вони з ОСОБА_4 належним чином не оформили своїх відносин, як подружжя, вона не може довести нотаріусу факт їхнього спільного проживання та оформити право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги, а тому змушена звернутись до суду /а.с.3-6/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2017 року позов задоволено у повному обсязі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами /а.с.153-154/.

З таким рішенням не погодилась відповідач, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі /а.с.163-168/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, а тому дійшов висновку про їх задоволення.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 із померлим ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Шлюб між ОСОБА_4 та його колишньою дружиною ОСОБА_7 було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2015 року, яке набрало законної сили 17.11.2015 року /а.с.145/.

Григорєв - ОСОБА_8 помер 12.03.2016 року /а.с.7/.

Після його смерті відкрилась спадщина, із заявами про прийняття якої звернулись: 18.03.2016 року його донька відповідач ОСОБА_9 та, 24.03.2016 року, його співмешканка позивач ОСОБА_3 /а.с.133, 138/

Як вбачається з матеріалів справи, за життя померлий ОСОБА_10 страждав на гіпертонічну хворобу, регулярно не лікувався /а.с.39/, 23.10.2014 року переніс інсульт /а.с.44/, 13.10.2015 року отримав закритий перелом шийки лівої стегнової кістки /а.с.48-50/, а з 20.05.2015 року отримав ІІ групу інвалідності, причина якої загальне захворювання /а.с.28, 29/. Згідно довідки від 22.12.2015 року, виданої лікарем-хірургом, у звязку із травмою, ОСОБА_5 був рекомендований покій, призначені ліки, зокрема, знеболюючі, рекомендацій щодо необхідності стороннього догляду та/або певної реабілітації хворого лікарем не надано /а.с.49/.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про встановити факту ухилення відповідача від надання допомоги батьку - ОСОБА_5 та усунення її від права на спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що після отримання перелому шийки стегна померлий ОСОБА_10 потребував утримання та сторонньої допомоги в силу своєї хвороби. Відповідачка згідно з вимогами ч. 1 ст. 172 СК України, зобовязана була піклуватись про батька, проявляти турботу та надавати йому допомогу, проте, ОСОБА_9 свідомо ухилилась від надання будь-якої допомоги батькові, хоча мала можливість надавати іншу, не матеріальну допомогу, а тому суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість вказаних позовних вимог.

Однак, погодитись з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми закону суд, вирішуючи таку справу згідно з вимогами ст. 214 ЦПК, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2014 року відповідач звільнилась з роботи за власним бажанням та у подальшому не працювала, що підтверджується копією її трудової книжки, в центрі зайнятості не обліковувалась /а.с.57-58/.

Поясненнями сторін встановлено, що між батьком ОСОБА_4 та його донькою ОСОБА_11 дійсно не було теплих стосунків, практично вони не спілкувались, а інформацію про стан його здоровя відповідач отримувала від бабусі. Спадкодавець зловживав спиртними напоями, мав численні захворювання, догляд за ним здійснювала позивач, з якою він тривалий час мешкав, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з матірю відповідача.

У грудні 2014 року бабуся відповідача померла. З батьком ОСОБА_9 не спілкувалась, тобто на час коли він отримав закритий перелом шийки лівої стегнової кістки, 13.10.2015 року, вони не підтримували стосунків. Сам ОСОБА_10 не звертався за допомогою до дочки, ніколи не телефонував їй.

Як пояснила у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, вона не вважала за необхідне повідомляти відповідача щодо хвороби батька, його стану здоровя, адже вона, як дочка, повинна була добровільно надавати допомогу, цікавитись життям батька.

Розглядаючи по суті даний спір, дослідивши докази, надані сторонами, колегія суддів не знаходить підстав для висновку про наявність умисних, винних дій з боку відповідача, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, а той факт, що відповідач не спілкувалась з батьком не є підтвердженням таких дій.

Таким чином, апеляційний суду приходить до висновку про відсутність правових підстав, в розумінні ч. 3 ст. 1224 ЦК, для усунення відповідача від права на спадкування.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції належним чином не зясував усіх обставин справи у їх сукупності, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення вказаних позовних вимог.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги батьку - ОСОБА_5 та усунення її від права на спадкування слід відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту її сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2001 року по день його смерті 12.03.2016 року за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з пояснень свідків, допитаних у судовому засіданні, та даних, викладених у довідці ОК «ЖБК №385».

Між тим, поза увагою суду залишилось те, що до 17.11.2015 року (дата набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2015 року про розірвання шлюбу) Григорєв ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, а тому ця обставина унеможливлює визнання факту проживання спадкодавця однією сімєю без реєстрації шлюбу з іншою особою позивачем ОСОБА_3

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-93цс14, який згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Посилання в рішенні суду першої інстанції, що такий висновок зроблений у справі щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя, а тому він не може бути застосований до спадкових правовідносин, які розглядаються у цій справі, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у даному випадку мова йде про встановлення юридичного факту, а саме: факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а не похідних від цього спірних правовідносин.

Також, з цих підстав, колегія суддів не погоджується з висновком районного суду щодо неможливості встановлення факту проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, якщо спадкоємець, а не спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі.

Абзацем 4 п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано розяснення щодо визначення кола осіб, які відносяться до спадкоємців четвертої черги, а не стосовно встановлення юридичного факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між особами у яких виник спадковий спір, як про це зазначив суд 1 інстанції у своєму рішенні.

А тому, враховуючи, що Григорєв ОСОБА_8 до 17.11.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, відсутні правові підстави для встановлення вказаного факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з позивачкою ОСОБА_3 з 2001 року, слід відмовити.

З огляду на те, що у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, то і не підлягають задоволенню і похідні від них вимоги позивача про визнання її єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця ОСОБА_6

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції від 31.03.2017 року підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В силу ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути 2425,33 грн. судового збору, сплаченого останнім за подання позовної заяви, що підтверджується відповідною квитанцією /а.с.162/.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2425,33 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_12