Справа № 204/6545/16-ц
Провадження № 2/204/232/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2017 року м.Дніпро

Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Тітової І.В.

з участю секретаря Таран К.В.

представника позивача-1 ОСОБА_1

представника відповідача-2 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним,

в с т а н о в и в:

10 жовтня 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати удаваним договір дарування частини домоволодіння від 16 травня 2016 року за №787, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, визнати, що договір дарування частини домоволодіння від 16 травня 2016 року за №787, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, є договором купівлі-продажу 45/100 часток домоволодіння розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська,29, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.), скасувати рішення приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29612590 від 16 травня 2016 року щодо реєстрації за ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.) права власності на 45/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Бородинська, 29.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 травня 2008 року між ОСОБА_8 та позивачем-1 і позивачем-2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки серія ВКО №288035, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9 За вищезазначеним договором, позивач-1 набув право власності на частину земельної ділянки, що розташована за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29, кадастровий номер :02:368:0002, площею 0,0484га, а позивач-2 - на частину земельної ділянки, що розташована за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська,29, кадастровий номер :02:368:0002, площею 0,0039га. Відповідно до договору купівлі-продажу частини домоволодіння серії ВКО №288034 від 28 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9, за реєстровим №8099, позивач-1 та позивач-2 є власниками 50/100 та 5/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29, відповідно. У серпні 2016 року згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту позивачам стало відомо про укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору дарування частини домоволодіння від 16 травня 2016 року за №787, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, за яким відповідач-2 набула право власності на 45/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29. До моменту укладення договору-2, домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29 перебувало у спільній частковій власності позивачів-1,2 та відповідача-1. Позивачі зазначають, що згідно із ст.362 ЦК України, саме вони мали переважне право на купівлю частини домоволодіння, що належало відповідачі-1, який шляхом укладення удаваного договору дарування, а не договору купівлі-продажу, ухилився від виконання вимог ст.362 ЦК України. Також позивачі зазначають, що відповідачі-1,2 не перебувають в родинних відносинах, а тому укладення договору дарування частини житлового будинку між ними є нелогічним. Позивачі-1,2 вважають, що воля сторін у правочині, укладеному між відповідачами-1,2 щодо частини домоволодіння, розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29, спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, який насправді є договором купівлі-продажу, укладений з метою ухилення де-факто продавцем (де-юре дарувальником) виконання вимог ст.362 ЦК України. 16 травня 2016 року (в день укладання договору-1) відповідач-2, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за №784 (надалі - договір-2), укладеного між відповідачами-1,2, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, відповідач-2 набув право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29, кадастровий номер :02:368:0001, загальною площею 0,0294га, на якій розташована вищезазначена частина домоволодіння. Також позивачі-1,2, посилаючись на положення ст.120 ЗК України вважають, що відповідач-2 за договором дарування частини домоволодіння могла би набути право власності на земельну ділянку і без укладання договору купівлі-продажу, а тому вважають що за допомогою договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідач-2 здійснила оплату коштів за фактично придбану, а не подаровану, частину домоволодіння. На думку позивачів, вищезазначене є ще одним підтвердженням того, що відповідачі насправді уклали договір купівлі-продажу частини домоволодіння, приховавши його за договором дарування, а оплату здійснивши через договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки домоволодіння знаходиться у спільній частковій власності та продаж його частки має відбуватися з урахуванням положень ст.362 ЦК України, а земельні ділянки, що розташовані під частинами домоволодіння є окремими обєктами нерухомого майна.

Представник позивача-1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі і просила задовольнити позов, посилаючись на обставини викладені у позові.

Позивач-2 у судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, в якому просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач-1 у судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача-2 позовні вимоги не визнав і заперечував проти їх задоволення, надав до суду заперечення на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

28 травня 2008 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки серія ВКО №288035, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9 (а.с.12).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 травня 2008 року, ОСОБА_3 набув право власності на частину земельної ділянки, що розташована за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29, кадастровий номер :02:368:0002, площею 0,0484га, а ОСОБА_4 набув право власності на частину земельної ділянки, що розташована за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська,29, кадастровий номер :02:368:0002, площею 0,0039га.

Згідно з договором купівлі-продажу частини домоволодіння серії ВКО №288034 від 28 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9, за реєстровим №8099, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є власниками 50/100 та 5/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29, відповідно (а.с.13).

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до укладення спірного правочину, а саме договору дарування частини домоволодіння від 16 травня 2016 року за №787, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, були співвласниками домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська,29.

Належні ОСОБА_5 45/100 частини спірного домоволодіння були виділені йому у натурі разом з земельною ділянкою (кадастровий номер :02:368:0001) загальною площею 0,0294 га на яку ОСОБА_5 мав окремий правовстановлюючий документ, що визнано сторонами у справі.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторони у справі та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

16 травня 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено два правочини, а саме договір дарування 45/100 частини домоволодіння, серія НАТ №450595, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, за яким ОСОБА_6 набула права власності на 45/10 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29 (а.с.51) і договір купівлі-продажу земельної ділянки серія НАТ №450594, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, за яким ОСОБА_6 набула права власності на земельну ділянку, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29, кадастровий номер :02:368:0001, загальною площею 0,0294га за 962500грн. (а.с.52).

У судовому засіданні представник відповідача-2 надав фотографії та звіт про технічний стан спірної частини домоволодіння з якого випливає, що зазначена частина домоволодіння знаходиться в аварійному нежитловому стані та фактично складається з залишків будівельних матеріалів, які не мають економічної цінності, а тому суд бере до уваги доводи представника відповідача-2 про те, що ОСОБА_6 купувала за ринкову ціну саме земельну ділянку з аварійним будинком, який вона хотіла знести та на його місті збудувати новий, адже здійснювати його ремонт чи реконструкцію економічно немає сенсу. Саме тому спірна частина будинку їй була подарована ОСОБА_5, після того як в цей же день вона купила в нього 962500грн. земельну ділянку на якій знаходиться аварійна спірна частина будинку.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Суд бере до уваги те, що позивачі у своїх вимогах не ставлять питання про переведення на них прав та обовязків покупців та вони не вносили відповідні грошові кошти на депозитний рахунок суду. У судовому засіданні представник позивача-1 навіть не змогла зазначити суду за яку саме вартість позивачі мали намір придбати спірну частину домоволодіння.

Також суд враховує той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірна частина домоволодіння належить ОСОБА_6, але вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки позивачі не заявляють.

Представник позивача-1 не надала жодного доказу на спростування презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та не довела наявність підстав для застосування судом положення ст.235 ЦК України до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини: права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, на відміну від договору купівлі-продажу договір дарування є безоплатним.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 58, 59 ЦПК України закріплені такі критерії доказів як їх належність та допустимість. Зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, заявляючи позов на підставі ст.235 ЦК України, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Між тим, позивачами не було надано суду належних та допустимих доказів, що при укладенні 16 травня 2016 року договору дарування частини домоволодіння воля відповідачів була направлена на укладення договору купівлі-продажу і що цей правочин було насправді вчинено ними для приховання іншого правочину - купівлі-продажу.

Жодних доказів на підтвердження намірів ОСОБА_5 продати належну йому частину домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29 та сплату йому ОСОБА_6 грошових коштів за передання їй у власність цієї частини домоволодіння, які б могли свідчити про те, що укладений договір дарування квартири є удаваним, позивачі суду не надали.

Отже, доводи представника позивача-1 про сплату ОСОБА_6 ОСОБА_5 грошових коштів ніякими об'єктивними доказами не підтверджені.

У той час як випливає зі змісту договору дарування від 16 травня 2016 року, укладаючи цей правочин, сторони зазначили, що вони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, а також, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

За таких обставин підстави для визнання договору дарування частини домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська, 29 удаваним відсутні.

Що стосується вимог позивачів про визнання того, що договір дарування частини домоволодіння від 16 травня 2016 року за №787, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, є договором купівлі-продажу 45/100 часток домоволодіння розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Бородинська,29, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.) та скасування рішення приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29612590 від 16 травня 2016 року щодо реєстрації за ОСОБА_6 (р.н.о.к.п.п.) права власності на 45/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Бородинська, 29, то суд вважає за необхідне зазначити, що ці вимоги заявлені передчасно.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27, 46 ЦПК України). Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що представником позивача-1 у судовому засіданні не були доведені обставини, які викладені у позовній заяві, натомість представником відповідача-2 викладені обставини були спростовані, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде складено 27 лютого 2017 року.

Суддя І.В. Тітова