Окрема думка судді
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгострах» про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2017 року більшістю голосів суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду.
Однак, по даній справі, на мою думку, апеляційна скарга підлягала задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивачем позов було доведено перед судом належними і допустимими доказами свої позовні вимоги в частині задоволення позовних вимог.
З цим висновком районного суду колегії суддів, вважаю, не слід було погоджуватися.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України. Крім того, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. При цьому в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.
Таким чином, позивач довела завдану їй шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, а відповідач відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України це не спростував і не довів відсутності своєї вини.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Статтями 57, 58 цього ж кодексу, передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
В порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем, не зважаючи на його позицію в суді, не доведено належними та допустимими доказами наявності шкоди, як матеріальної так і моральної шкоди, та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою розміру завданої відповідачем.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження своїх вимог надала акт залиття, що сталося внаслідок затікання з квартири, складений через 7 днів після вказаної події, за відсутності відповідача, зведений кошторис розрахункової вартості будівництва та ряд фотографій квартири.
Разом з тим, доказів щодо проведення капітального ремонту внутрішнього оздоблення квартири внаслідок затікання з квартири відповідача, а також понесення за вказаним кошторисом витрат на капітальний ремонт внутрішнього оздоблення квартири АДРЕСА_1 вона суду не надала.
Також матеріали справи не містять доказів, що необхідність проведення вказаних в кошторисі роботи виникло саме з вини відповідача і всі вказані роботи необхідні для усунення наслідків залиття квартири.
Не зважаючи на роз'яснення судом сторонам права на проведення експертизи по справі, такого клопотання позивачем не заявлено.
Судом же приведене вище залишене поза увагою, тому його висновки щодо задоволення позову, обставинам справи не відповідають .
За наведеного, апеляційну скаргу колегією суддів слід було задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.
Суддя Апеляційного суду
Київської області С.Лівінський