Справа № 758/9028/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Філіпповій О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - Фокіна С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-кіно» (телеканал «2+2») про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною інформацію, поширену ТОВ «Гравіс-кіно» на каналі «2+2» у сюжеті від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. в телепередачі «Секретні матеріали». Підсумковий випуск за ІНФОРМАЦІЯ_1», яке оприлюднено за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_2» в мережі Інтернет, а саме: що ОСОБА_1 є адвокатом «ОСОБА_5», який за твердженням авторів сюжету є членом організованого злочинного угру попування «Прища» та кримінальним авторитетом; що ОСОБА_1 є штатним помічником народного депутата ОСОБА_3; що ОСОБА_1 помічник допомагає одному кримінальному авторитету у судовому процесі, чи знаєте Ви про це?». Одночасно просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60 000,0 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. на телеканалі «2+2» у вищевказаній передачі показано телевізійний сюжет, який оприлюднено за вище зазначеним посиланням. Вказана поширена інформація є неперевіреною, неправдивою та недостовірною, також що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача у зв'язку з тим, що він є помічником-консультантом народного депутата України ОСОБА_3, але на громадських засадах, оскільки є адвокатом, і поєднання адвокатської діяльності з державною службою (ротоба штатного помічника народного депутата) є несумісним; у сюжеті продемонстроване його особисте листування з журналістом каналу «1+1» ОСОБА_4 без згоди позивача, що є порушенням вимог ст.306 ЦК; журналістами «1+1» знято його прихованою камерою без його згоди та всупереч бажанню позивача, що є порушенням вимог ст.307 ЦК України; особу на ім'я ОСОБА_5 він взагалі не знає.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 25.09.2017 р. вищевказана справа передана в провадження судді Ларіонової Н.М.

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, надавши письмові заперечення, посилаючись на те, що позивачем не доведено сповіщення відеосюжету саме в ефірі відповідача або на сайті відповідача, а також інформація, які міститься на диску є оціночними судженнями, думками та припущеннями.

Суд встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірноїінформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У відповідності з ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Положеннями ст.277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно ч.ч.1-2 ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В судовому засіданні було відтворено диск з відеосюжетом щодо позивача у справі; верхній правий кут запису містив логотип «2+2».

Як вбачається із запису на диску, він створений 20.12.2015 р. та як, зазначив позивач, був скопійований ним з мережі Інтернет.

Отже, наявність розміщення на інтернет-ресурсах інформації, яку позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує його честь і гідність, не може бути належним та допустимим доказом розміщення цієї інформації саме відповідачем, оскільки суду не надано доказів, що за веб-сайт, з якого було скопійовано позивачем інформацію (ІНФОРМАЦІЯ_2), належить відповідачу.

Відповідно до ст.48 ч.4 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» запис передачі у незмінній формі зберігається протягом 14 днів з моменту розповсюдження.

Позивачу не надано суду належних та допустимих доказів того, що сюжет від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. транслювався саме в телепередачі «Секретні матеріали». Підсумковий випуск за ІНФОРМАЦІЯ_1» на телеканалі «2+2».

Щодо доводів позивача та заперечень відповідача про поширення відповідачем недостовірної, на думку позивача, інформації, а також зупиняючись на питанні, чи є викладена в на оглянутому диску з веб-сайту інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням, суд звертає увагу на таке.

У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Як судом встановлено, доказів на підтвердження того, що веб-сайт: ІНФОРМАЦІЯ_2, на якому була поширена інформація про позивача, належить відповідачу позивачем не надано.

Також, виходячи зі змісту ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 33 ЦПК України визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Отже, виходячи з наведеного вище може дійти висновку, що визначення відповідача у справі є виключним правом позивача.

В даному випадку, суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог до того відповідача, який, на думку позивача, порушив його права. А відтак, приходить до висновку, що саме відповідачем не розповсюджувалась інформація стосовно позивача, а відтак суд, в межах даного провадження, не дає оцінку інформації, яка була розповсюджена в мережі Інтернет.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 32, 34 Конституції України, ст.ст.201, 275, 299 ЦК України, ст.5 Закону України «Про інформацію», ст.48 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», ст.ст.3, 10, 11, 57-59, 60, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-кіно» (телеканал «2+2») про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова