АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Осаулов А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним.

У мотивування вимог посилалася на те, що 24.12.2014 року між нею та ОСОБА_4 укладено Договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстровано в реєстрі за №769.

За даним Договором дарувальник передав безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність квартиру АДРЕСА_3

Даний Договір дарування є недійсним, оскільки, укладаючи його, вона вважала, що відповідач доглядатиме її та надаватиме допомогу, так як вона є пенсіонером, у силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду.

Фактично вона вважала, що укладає договір довічного утримання.

Відповідач пообіцяла належний догляд та утримання. Це підтверджує намір передати квартиру за умови її довічного утримання. Однак, після укладення Договору дарування від 24.12.2014 року відповідач зняла її з реєстрації місця проживання зі спірної квартири та виселила у Київський пансіонат Ветеранів праці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4

На момент підписання Договору та станом на сьогодні квартира АДРЕСА_1 є єдиним можливим її місцем проживання.

Крім того, на момент підписання Договору вона була зареєстрована у цій квартирі та лише 20.01.2015 року знята з реєстрації і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5

Приводом переїхати проживати в Київський пансіонат Ветеранів праці було проведення ремонту в квартирі, а тому ініціатором виселення з квартири була саме обдаровувана - ОСОБА_4

При усній домовленості ОСОБА_4 пообіцяла їй, що в разі підписання договору довічного утримання з нею, отримає одноразову виплату в розмірі 40 000 грн, а також щомісячне грошове перерахування в розмірі 700 грн, оплату комунальних послуг та інші види допомоги.

Так, після підписання Договору дарування спірної квартири ОСОБА_4 виплачувала їй щомісячне грошове утримання в розмірі 700 грн у своєму офісі за адресою: АДРЕСА_6 однак одноразової допомоги у розмірі 40 000 грн вона не отримала.

Наведене свідчить, що вона не мала наміру відчужувати свою квартиру за договором дарування, оскільки розраховувала на те, що отримає від відповідача догляд після укладення договору, що свідчить про її помилкове сприйняття умов договору.

З урахуванням наведеного просила суд визнати недійсним Договір дарування квартири від 24.12.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстрований в реєстрі за №769, а також повернути їй у власність квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 24.12.2014 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, недійсним залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що на момент укладення спірного правочину ОСОБА_4 очолювала організацію ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», яка займається посередницькою організацією у сфері договорів довічного утримання. На момент подання позову і до тепер ОСОБА_4 є чинним головою Громадської організації «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка займається допомогою одиноким пенсіонерам взамін на їхнє житло.

Вказує, що одним із обґрунтувань рішення є заповіт, складений позивачем на ім'я відповідача, однак судом не взято до уваги той факт, що заповіт був укладений одразу в перший день звернення 15.04.2014 року ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Однак, як виявилося, квартира не була приватизована.

Посилається й на те, що суд у рішенні зазначив про договір між позивачем та Рентою-Капітал, яким жодним чином не стосується предмету позову.

Звертає увагу й на те, що суд не врахував власноручно підписану заяву ОСОБА_4

на ім'я директора пансіонату, де вона перебуває, про те, що відповідач забирає на 3 місяці ОСОБА_2 на догляд до себе, що в свою чергу підтверджує обов'язок ОСОБА_4 утримувати позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 24 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено Договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу БакайА.І. та зареєстровано в реєстрі за №769. (а.с. 6-7 т. 1)

Згідно п. 1.1 Договору дарувальник подарувала та передала у власність обдаровуваній, а обдаровувана прийняла у дар від дарувальника квартиру АДРЕСА_1

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що даний Договір дарування є недійсним, оскільки, укладаючи його, вона вважала, що відповідач доглядатиме її та надаватиме допомогу, так як вона є пенсіонером, у силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду. Фактично вона вважала, що укладає договір довічного утримання.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України)

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі №6-372цс16.

Аналогічний правовий висновок містить у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року (справа №6-93цс16), від 21 жовтня 2015 року (справа №6-202цс15), від 19 березня 2014 року (справа №6-9цс14), від 18 червня 2014 року (справа №6-69цс14).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є особою похилого віку. На момент укладення спірного договору дарування останній було 68 років, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1, виданого 16 жовтня 2001 року РУ ГУ МВС України в місті Києві. (а.с. 8 т. 1)

Відповідно до медичної карти престарілого (інваліда), що оформлюється в будинок-інтернат, від 02.09.2014 року ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги. (а.с. 106 т. 1)

Матеріалами справи також підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 на момент укладення спірного договору дарування була єдиним житлом ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтував своє рішення наявним договором дарування, його умовами, заповітом та заявою про передачу квартири, що не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України.

Заявляючи позовні вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, ОСОБА_2 посилалася на те, що є одинокою, незабезпеченою людиною, яка потребувала допомоги.

Саме з метою отримати допомогу, а не подарувати квартиру вона звернулася до громадської організації "ПЕНСІОН", яку очолювала ОСОБА_4.

У суді першої та апіляційної інстанцій ОСОБА_2 пояснила, що про громадську організацію дізналася з рекламних оголошень в яких говорилось про те, що дана організація займається саме допомогою одиноким пенсіонерам, взамін на їх житло, шляхом укладення договорів довічного утримання.

У неї відбулася співбесіда з ОСОБА_4 і обговорені умови укладення договору довічного утримання. У тому числі ОСОБА_4 пообіцяла, що в її квартирі буде проведено ремонт за кошти громадської організації, а вона на час ремонту поживе в закладі по АДРЕСА_4

На підтвердження цього ОСОБА_2 надала суду підписаний нею та ОСОБА_6, який на той час був співзасновником разом з ОСОБА_4 Центру допомоги соціального захисту пенсіонерів "ПЕНСІОН", Договору про наміри від 24 грудня 2014 року.

Зі змісту договору вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Рента-Капітал" в особі директора ОСОБА_6 і позивач зобов"язувались реалізувати намір про укладення договору дарування спірної квартири до 1 червня 2016 року.

За цей період ТОВ "Рента-Капітал" мало провести ремонт квартири, укласти з ОСОБА_2 договір безоплатної довічної оренди квартири, надавши їй право довічно мешкати в одній з утворених кімнат квартири. Товариство взяло на себе зобов"язання переселити ОСОБА_2 у геріатричний заклад.

ОСОБА_2 за цим договором зобов"язана була прийняти послуги у вигляді переїзду в геріатричний заклад за адресою : м. Київ АДРЕСА_4 ( т.1а.с.137)

Позивач також пояснила, що до неї була прикріплена працівник "ПЕНСІОН" ОСОБА_7, яка потім змінила прізвище на ОСОБА_7. Всі дії вона вчиняла при безпосередній допомозі цього працівника і вважала, що такі дії необхідні для укладення договору довічного утримання, оскільки довіряла громадській організації і її керівнику. Саме за таких обставин вона уклала заповіт, дала згоду на переїзд на час ремонту квартири і мала надію на допомогу і повернення в свою квартиру.

Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, оцінив докази без урахування вимог зазначеної статті і не звернув увагу на наступне.

ОСОБА_2 дійсно звернулася до громадської організації, яка позиціонувала себе, як організація, яка надає допомогу в укладенні договорів довічного утримання і ОСОБА_4 не надала жодного доказу, який би свідчив про те, що ОСОБА_2 звернулася безпосередньо до неї, як фізичної особи з метою обдарувати її своєю квартирою.

ОСОБА_4 не спростувала той факт, що ОСОБА_7 отримала від неї доручення щодо надання допомоги ОСОБА_2 на виконання її трудових обов"язків і не надавала їй довіреності на ведення справ від її імені, як фізичної особи. Навпаки, ОСОБА_2 видала довіреність підлеглим працівникам ОСОБА_4 на вчинення дій від її імені, що підтверджується наданою суду довіреністю і це підтвердив свідок ОСОБА_9

Щодо відсутності наміру ОСОБА_2 подарувати квартиру ОСОБА_4 свідчить і той факт, що на час укладення договору дарування квартири ОСОБА_2 залишалась зареєстрованою в квартирі і була знята з реєстрації після укладення договору і поселення її в "Київський пансіонат ветеранів праці".

Не містить волевиявлення подарувати квартиру безпосередньо ОСОБА_4 і заява ОСОБА_10 на ім"я ОСОБА_4 від 25 листопада 2014 року в якій ОСОБА_2 не зазначає ОСОБА_4, як особу, якій вона бажає подарувати свою квартиру. У заяві позивач зазначає, що має намір передати свою квартиру у власність "Центру допомоги та соціального захисту пенсіонерів "ПЕНСІОН".(т.1 а.с.138).

У матеріалах справи також наявна заява про тимчасовий догляд та утримання ОСОБА_4 від 31.05.2016 року, подана на ім'я керівника Київського пансіонату ветеранів праці, згідно якої відповідачем приймається на тимчасове утримання та догляд ОСОБА_2 на строк періоду відпусток - з 07.06.2016 року по 31.08.2016 року. Тимчасове проживання, догляд та утримання ОСОБА_2 буде здійснюватися за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 44 т. 1).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 було надано для огляду зазначену заяву і ОСОБА_4 не спростувала факт підписання цієї заяви.

Допитаний судом свідок ОСОБА_9 підтвердив і той факт, що він безпосередньо перевозив ОСОБА_2 з її квартири на АДРЕСА_4 в місті Києві за вказівкою ОСОБА_4, а потім після ремонту квартири ОСОБА_4 возив ОСОБА_2 показувати їй відремонтовану квартиру.

Судом апеляційної інстанції задоволено клопотання ОСОБА_4 про допит свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_12

Допитані судом свідки пояснили, що всі вони працювали під керівництвом ОСОБА_4, а свідок ОСОБА_12 працює й зараз, є її заступником.

Свідкам не відомо про обставини укладення договору дарування квартири, оскільки вони не займалися ні збором документів, ні приватизацією квартири, ні підготовкою документів для укладення договору дарування.

Підтвердили, що допомогу по збору документів, укладення договорів, видачі довіреності надавала свідок ОСОБА_7.( дошлюбне прізвище ОСОБА_7), яка також працювала під керівництвом ОСОБА_4

Крім того, зазначені свідки підтвердили, що кожному з них окремо, у вільній бесіді ОСОБА_2 повідомляла, що бажає подарувати квартиру ОСОБА_4

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_8 показала суду, що вона працює в «Центрі допомоги та соціального захисту пенсіонерів «Пенсіон», на даний час перебуває у декреті. З позивачем познайомилася весною 2014 року. ОСОБА_2 почула про їхній «Центр» та звернулася до них щодо укладення договору довічного утримання. Квартира позивача була в аварійному стані, їй потрібні були гроші на ремонт квартири. Вона дала позивачу шаблон договору на ознайомлення. На той час керівником «Центру» була ОСОБА_4 Умови були обговорені: 40 000 грн - одноразова допомога та 600 грн - щомісячна виплата. Вони почали збирати документи, квартира була не приватизована і її спочатку треба було приватизувати. ОСОБА_4 попросила зробити заповіт на неї, так як передбачався тривалий процес збору документів. Позивач зробила це і вони збирали ці документи. Восени була приватизована ця квартира. Все було готове для укладення договору довічного утримання. У грудні в нотаріуса зустрілися: вона, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Нотаріус запросив ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до себе в кабінет, щоб узгодити умови договору довічного утримання. ОСОБА_2 було запропоновано переселитися у пансіонат для того, щоб зробити ремонт у її квартирі. Після підписання договору позивача було переселено до пансіонату. Пізніше виявилося, що ніяких грошей позивач не отримувала (40 000 грн.) Директором позивачу було обіцяно, що її будуть переселяти назад до квартири. У квітні 2015 року ОСОБА_4 створила нову організацію, куди її запрошувала, але вона залишилася працювати в «Пансіоні». У квітні ОСОБА_2 приходила за грошима, платили їй тоді 200 грн у місяць, які отримувала позивач від секретаря. Вона була відповідальним інспектором з підготовки документів за погодженням з ОСОБА_4 Вони надають пенсіонерам одноразову допомогу по договору довічного утримання (на той час 40 000 грн), щомісячний платіж 600 грн, сплату комунальних послуг, а також залишають право проживання у квартирі. ОСОБА_2 висловлювала бажання укладати договір довічного утримання з «Центром». Їй не відомо, за яких обставин ОСОБА_2 подарувала квартиру ОСОБА_4 Позивач хотіла укласти договір довічного утримання. Вона весь цей процес перебувала з позивачем. Дати укладення договору дарування не пам'ятає. Вона не знає де знаходиться заява на укладення договору довічного утримання та паспорт справи. Вона бачила, що секретар видавав позивачу гроші в сумі 200 грн. Ці гроші просто передавалися. Керівництво, а саме, ОСОБА_4 обговорювала з ОСОБА_2 питання щодо отримання 40 000 грн. При обговоренні вона також була поряд. Вона готувала документи для укладення договору довічного утримання. ОСОБА_2 спочатку зустрілася з старшим інспектором ОСОБА_13, а потім - з ОСОБА_4, яка пояснювала позивачу договір довічного утримання. ОСОБА_4 потім передала їй, щоб вона займалася договором довічного утримання. Вона також готувала приватизацію квартири. Вона та ОСОБА_4 пояснювали ОСОБА_2, що для укладення договору довічного утримання потрібно приватизувати квартиру.

Отже, аналізуючи встановлені по справі обставини та надані сторонами докази в їх сукупності, а саме: що метою центру допомоги соціального захисту пенсіонерів "ПЕНСІОН" є допомога при підготовці і підписані договорів довічного утримання, позивач звернулася до "Центру" за допомогою, а не з приводу вирішення питання обдарування квартирою ОСОБА_4, відсутність переконливих доказів щодо наміру ОСОБА_2 укласти з ОСОБА_4 договір дарування квартири, дії сторін, що передували укладенню договору дарування, колегія суддів приходить до висновку, що, звертаючись до «Центру допомоги та соціального захисту пенсіонерів «ПЕНСІОН"», директором якого на момент укладення спірного договору була відповідач ОСОБА_4, та укладаючи з ОСОБА_4 спірний Договір дарування квартири від 24 грудня 2014 року, ОСОБА_2 мала на меті укладення саме договору довічного утримання, а не договору дарування квартири.

Щодо оцінки показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_12, то зазначені свідки показали, що про укладення договору дарування їм нічого не відомо, вони не приймали безпосередньої участі у підготовці будь-яких документів і це не входило в їх обов"язки. Свідки не дали суду показів, які б переконливо свідчили, що при конкретній бесіді, в певний час вони обговорювали з позивачем про її намір подарувати квартиру ОСОБА_4

На спростування цих показів, ОСОБА_2 зазаначила, що ніколи з ними не говорила про свої наміри. Весь цей час спілкувалася лише з ОСОБА_8

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вимога ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним є доведеною і підлягає задоволенню.

За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним, позовна вимога ОСОБА_2 про повернення в її власність квартири АДРЕСА_1, на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, з ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3 133,14 грн.

Керуючись ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 229, ст. 717 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним задовольнити повністю.

Визнати Договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 24 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстрований в реєстрі за №769, недійсним.

Повернути ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 133 грн 14 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва