Справа № 473/553/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2017 р. суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Ротар М.М., розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за порушення виконання грошового зобов'язання

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні витрати та 3 % річних за користування грошима у розмірі 570156,70 грн. та судові витрати.

За загальним правилом визначення підсудності справи відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. В той же час ст. 110 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, тобто - альтернативну підсудність. Частиною 9 ст. 110 ЦПК України дійсно передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Відповідно до ч.10 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відповідно до матеріалів справи і позивач, і відповідач є громадянами ОСОБА_3 Республіки.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У ст. 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 410 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Тобто, розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з'ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом зокрема у таких випадках:

якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Згідно ст. 17 Угоди між Україною та ОСОБА_3 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 р., ратифікованої ВР України 05.07.2001р., якщо ця Угода не встановлює іншого, то суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання. За позовами до юридичних осіб суди Договірних Сторін є компетентними, де юридична особа має орган управління чи представництво.

Тобто, на відміну від Закону України «Про міжнародне приватне право», який передбачає можливість розгляду справи як тоді, коли відповідач має на території України місце проживання або місцезнаходження, так і тоді, коли він має на території України рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, Угода між Україною та ОСОБА_3 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000р., передбачає, що юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ мають ті суди Договірних Сторін, де відповідач має місце проживання.

В даному випадку Угода між Україною та ОСОБА_3 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000р., є спеціальною нормою права по відношенню до Закону України «Про міжнародне приватне право», так як врегульовує правила надання правової допомоги та співробітництво в цивільних справах саме між Україною та ОСОБА_3 Республікою.

Враховуючи принцип необхідності застосування спеціальної норми права по відношенню до загальної норми права, а також пріоритетності застосування міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, свідчить про те, що при визначенні підсудності по даній справі слід перш за все керуватися Угодою між Україною та ОСОБА_3 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000р., що ратифікована ВР України 05.07.2001р., ст. 17 якої передбачає, що суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання, і не передбачає юрисдикцію на розгляд спорів щодо цивільних справ за місцем знаходження рухомого чи нерухомого майна відповідача, на яке можна накласти стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення УДМС України в Миколаївській області від 28.02.2017р. ( а.с. 89) відповідач за обліками відділу адресно- довідкової роботи УДМС України в Миколаївській області не значиться. Також в цьому повідомленні зазначено, що відповідач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії ТР№ 025161, виданною 01.08.2013р. УДМС України в Чернігівській області.

Згідно повідомлення УДМС України в Чернігівській області від 25.05.2017р. ( а.с. 115(зворот),133) відповідач 01.08.2013р. УДМС України в Чернігівській області документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії ТР№ 025161 строком дії до 31.07.2014р.

Згідно повідомлення УДМС України в Чернігівській області від 13.05.2017р. ( а.с. 118) відповідач значиться знятим з реєстрації місця проживання 19 квітня 2016 року і вибув з адреси - АДРЕСА_1 по посвідці на тимчасове проживання в Україні серії ТР№ 025161, виданої 31.07.2014р. УДМС України в Чернігівській області.

За такого, останнім відомим зареєстрованим місцем перебування відповідача на час звернення до суду ( 27.02.2017р.) було АДРЕСА_1. Про те, що позивачу на час звернення до суду з позовом по даній справі було відомо, що останнім зареєстрованим місцем проживання відповідача є м. Чернігів, а також про те, що відповідач не проживає за адресою- вул. Нова, 20, с.Тімірязєвка Вознесенського району Миколаївської області, свідчать матеріали справи.

Отже з матеріалів вбачається, що справа не підсудна Вознесенському міськрайонному суду Миколаївської області.

Відповідно до ст.115, п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала.

Керуючись ст.ст. 109,115,121,209,210 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за порушення виконання грошового зобов'язання - повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: М.М. Ротар