Справа № 1326/5330/2012 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/3304/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу в сумі 81000 грн. - основного боргу, 11091,15 грн. - індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми за договорами позики у сумі 5951,59 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики коштів від 09.04.2009 року на суму 4000 доларів США, та договір позики від 12.05.2010 року на суму 7000 доларів США, які згідно укладених договорів відповідачка зобовязувалася повернути відповідно 09.07.2009 року та 24.05.2010 року.

14.05.2010 року відповідачка повернула 1000 доларів США. На його неодноразові звернення щодо погашення боргу відповідач не реагує, решту боргу не віддає, тому просив суд стягнути з відповідача вказані кошти.

Заявою від 24.02.2017 року про уточнення позовних вимог ОСОБА_2 остаточно просив суд стягнути з відповідачки в його користь 10000 доларів США основного боргу, що станом на 22.02.2017 року еквівалентно 270 425, 36грн. та проценти, відповідно до ст.1048 ЦК України в сумі 8802,78 доларів США, що станом на 22.02.2017 року еквівалентно 238 049,52грн., а всього 18802,78 долари США, що станом на 22.02.2017 року еквівалентно 508 474,88грн.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4000 доларів США та 3096, 56доларів США процентів, а всього 7096,56 доларів США, що еквівалентно 192 032,91 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 1920,32грн. (одна тисяча девятсот двадцять) грн. 32коп.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не оцінив розписку від 12.05.2010 року в сукупності та взаємозвязку з розпискою від 09.04.2009 року.

Також, суд не надав значення факту ухилення відповідачки від проведення експертизи, клопотання про проведення якої подано її представником. Окрім того, суд не надав значення факту неподання відповідачкою заперечень щодо розписки від 12.05.2010 року та доказів таких заперечень. Крім того, суд не надав значення процесуальній поведінці відповідачки, а саме ухилення самої відповідачки та її представників від участі в судовому засіданні, що свідчить про зловживання процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та ухилення таким чином від виконання грошових зобов'язань за наданими розписками, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

ОСОБА_4 належним чином повідомлялась про час та місце розгляд у справи, проте в судове засідання апеляційного суду не зявилась, клопотань про відкладення справи не подавала, а тому на переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не зявилися.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 6000 доларів США та процентів від даної суми позики, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_4 12.05. 2010 року позичила суму в розмірі 7000 доларів США, яку зобовязалась повернути до 24.05.2010 року, однак в даній розписці не вказано особи позикодавця.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку).

Частиною 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобовязання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

За правилами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 2 ст. 530 ЦК України передбачає, що якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Таким чином, документом, що підтверджує укладення саме договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_2 4000 тисячі доларів США терміном на 3 місяці, що підтверджується оригіналом розписки від 09.04.2009 року (а.с.190).

Згідно розписки ОСОБА_4 від 12.05.2010 року, вона позичила суму в розмірі 7000 доларів США, яку зобовязалась повернути до 24.05.2010 року, що також підтверджується долученою позивачем оригіналом розписки від 12.05.2010 року (а.с.191).

З врахуванням положень ч.2 ст. 1047 ЦК України написання ОСОБА_4 розписок про отримання грошей є доказом отримання їх позичальником від позикодавця ОСОБА_2, а наявність у позивача оригіналу розписок від 09.04.2009 року, та 12.05.2010 року свідчить про те, що позичені ОСОБА_4 кошти в сумі 10 000 доларів США нею позикодавцю не були повернуті.

При цьому позивач ствердив, що приблизно 14.05.2010 року ОСОБА_4 йому було повернуто кошти в сумі 1 000 доларів США.

Як вбачається з розписок відповідач по справі є позичальником, що підтверджується зазначеними у розписці її підписом. Також в розписках зазначено розмір позичених коштів та строк повернення грошей. Однак відповідачем у визначений в розписках строк зобов'язання не виконано.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має права оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Доказів повернення позивачу 10 000 доларів США боргу відповідачем за договорами позики відсутні.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що є всі підстави для встановлення факту укладення договорів позики і факт передачі грошової суми позивачем позичальнику.

Відповідачем не представлено жодного доказу ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції для підтвердження виконання взятих на себе боргових зобов'язань згідно даної нею розписки.

Однак зазначені обставини не були встановлені судом першої інстанції, ним не досліджувались, а висновок суду в оскаржуваному рішенні про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що розпискою від 12.05.2010 року ОСОБА_4 позичила кошти саме в ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки, на думку колегії суддів факт того, що оригінали розписок за підписом ОСОБА_4 знаходяться у позивача, свідчить про те, що відповідач не повернув позичених за розписками грошових коштів.

Зясувавши справжню природу розписки від 09.08.2009 року та розписки від 12.05.2010 року, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписок, колегія суддів з врахуванням наявності у розписках зобовязання повернути грошові кошти, приходить до висновку про те, що розписки підтверджують факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договорів позики.

Враховуючи те, що ані розписка від 09.04.2009 року, ані від 12.05.2010 року відповідачкою не оспорювалися, а також те, що відповідачка фактично не цікавиться розглядом справи, в судові засідання суду першої інстанції не зявлялась, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобовязання, а також те, що відповідачкою позичені кошти не були повернуті, колегія суддів вважає, що існують підстави для задоволення позову.

Разом з тим, частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором позики щодо повернення грошових коштів у визначений термін не виконала, то позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а також процентів від простроченої суми, а відповідач ОСОБА_4, як позичальник, зобов'язана повернути позику грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на момент розгляду справи судом першої інстанції, становило 270 425,36 грн., та проценти від простроченої суми за період з 09.04.2009 року по 22.02.2017 року, у сумі 8 802,78 доларів США, виходячи з облікової ставки НБУ (за період з 09.04.2009 року по 15.06.2009 року 4000*12%/365*67=88,11; за період з 15.06.2009 року по 12.08.2009 року 4000*11%/365*58=69,92; за період з 12.08.2009 року по 12.05.2010 року 4000*10,25%/365*273=306,66; за період з 12.05.2010 року по 14.05.2010 року 11000*10,25%/365*2=6,18; за період з 14.05.2010 року по 08.06.2010 року 10000*10,25%/365*25=70,21; за період з 08.06.2010 року по 08.07.2010 року 10000*9,5%/365*30=78,08; за період з 08.07.2010 року по 10.08.2010 року 10000*8,5%/365*33=76,85; за період з 10.08.2010 року по 10.06.2013 року 10000*7,75%/365*1035=2197,60; за період з 10.06.2013 року по 13.08.2013 року 10000*7,0%/365*64=122,74; за період з 13.08.2013 року по 15.04.2014 року 10000*6,5%/365*245=436,30; за період з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року 10000*9,5%/365*93=242,05; за період з 17.07.2014 року по 13.11.2014 року 10000*12,5%/365*119=407,53; за період з 13.11.2014 року по 06.02.2015 року 10000*14%/365*85=326,03; за період з 06.02.2015 року по 04.03.2015 року 10000*19,5%/365*26=138,90; за період з 04.03.2015 року по 28.08.2015 року 10000*30,0%/365*177=1454,79; за період з 28.08.2015 року по 25.09.2015 року 10000*27,0%/365*28=207,12; за період з 25.09.2015 року по 22.04.2016 року 10000*22%/365*210=1265,75; за період з 22.04.2016 року по 27.05.2016 року 10000*19%/365*35=182,19; за період з 27.05.2016 року по 24.06.2016 року 10000*18%/365*28=138,08; за період з 24.06.2016 року по 29.07.2016 року 10000*16,5%/365*35=158,22; за період з 29.07.2016 року по 16.09.2016 року 10000*15,5%/365*49=208,08; за період з 16.09.2016 року по 28.10.2016 року 10000*15%/365*42=172,60; за період з 28.10.2016 року по 22.02.2017 року 10000*14%/365*117=448,77;), що еквівалентно 238 049,52 грн., а всього 18 802,78 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 508 474, 88 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. ст.88, 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 18 802,78 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 508 474, 88 грн., з яких сума основного боргу 10 000 доларів США, що еквівалентно 270 425,36 грн., та 8 802,78 доларів США - процентів, що еквівалентно 238 049,52 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5593,21 грн..

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_6