Провадження № 2/761/640/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бондарю В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення зі спадкоємця заборгованості за кредитним правочином, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Позивач), в особі свого представника, 24 березня 2016 року, звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 червня 2005 року між Позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір (далі - Кредитний договір), згідно з яким, останній отримав кредит у розмірі 126 840 грн. у вигляді відновлювальної лінії, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Однак, на момент смерті у нього існувала кредитна заборгованість у розмірі 599 006 грн. 36 коп. Представник Позивача, посилаючись на статті 1218, 1219, 1268, 1269, 1270 Цивільного кодексу України, зазначив, що оскільки Відповідач проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не звернулася до органів нотаріату із заявою про відмову від спадщини, вона вважається такою, що прийняла її. Враховуючи, що до складу спадщини входять не тільки права спадкодавця, але і його обов'язки, просив суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача заборгованість за Кредитним договором у розмірі 599 006 грн. 36 коп., а також відшкодувати судові витрати, пов'язані із розглядом справи.

У судовому засіданні, представник Позивача позов з підстав, зазначених у позовній заяві, підтримав повністю, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник Відповідача у судовому засіданні позов не визнав. У задоволенні позовних вимог просив суд відмовити у повному обсязі. У письмових запереченнях проти позову, поданих представником Відповідача через загальну канцелярію суду, останній зазначив, що Позивач звернувся до суду із позовом до Відповідача як ймовірного спадкоємця боржника, не надавши доказів того, що вартість успадкованого Відповідачем майна відповідає або перевищує суму заборгованості боржника перед банком, що суперечить положенням статті 1282 Цивільного кодексу України. До того ж, представник Відповідача посилаючись на правову позицію, викладену в ухвалі Верховного Суду України від 11 березня 2009 року справі № 6-27745св008, зауважив, що саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця проживання спадкодавця. Вважає, що недодержання кредитором вимог статей 1281, 1282 Цивільного кодексу України виключає відповідальність спадкоємців за боргами померлого боржника. Крім того, представник Відповідача звернувся до суду із письмовою заявою про застосування позовної давності.

Заслухавши пояснення представника Позивача та представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом встановлено, що 01 червня 2005 року між Позивачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № KIG0 GA 0000686M (далі - Кредитний договір) про надання ОСОБА_2 кредиту в сумі 126 840 грн. 00 коп. у вигляді відновлювальної кредитної лінії. Відсотки за користування кредитом розраховувалися банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 1,34% відсотків в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 червня 2009 року (а.с. 5-6).

Крім того, суд встановив, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві ІНФОРМАЦІЯ_1 року, актовий запис № 8277 (а.с. 9).

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої та другої статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі статтею 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 та на час відкриття спадщини вони були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1, про що свідчать відмітки про реєстрацію місця проживання у копіях паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 7-8).

Відповідно до частини 1 статті 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом частин 1, 3, 5 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1281 Цивільного кодексу України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Судом встановлено, що представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою вих. № 7419 від 23 квітня 2013 року з проханням повідомити чи заводилась спадкова справа після смерті ОСОБА_2, включити кредиторські вимоги банку у спадкову справу, повідомити спадкоємців померлого про наявності заборгованості перед банком у розмірі 820 607 грн. 84 коп. (а.с. 12).

Крім того, суд встановив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» листом-претензією від 27 січня 2016 року звернувся до ОСОБА_1 з вимогою сплатити заборгованість згідно Кредитного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що в межах розгляду Дарницьким районним судом м. Києва цивільної справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1, про визнання договору іпотеки припиненим, у лютому місяці 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», де зазначила, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Таким чином, суд вважає, що з лютого місяця 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» стало достеменно відомо про смерть боржника за Кредитним договором ОСОБА_2.

З огляду на викладене, враховуючи ті факти, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, банк звернувся до Відповідача з претензією кредитора лише 27 січня 2016 року, не надавши доказів та пояснень, коли йому стало відомо про смерть боржника, чому ним пропущено строк на пред'явлення своїх вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину, суд приходить до висновку, що, не дотримавшись строків, встановлених статтею 1281 Цивільного кодексу України, банк втратив право вимоги до спадкоємців боржника ОСОБА_2.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 1282 Цивільного кодексу України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

З копії спадкової справи № 26/2012 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2, заведеної 02 листопада 2012 року, та наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. на запит суду від 21 липня 2016 року, вбачається, що станом на 08 серпня 2016 року свідоцтва про право на спадщину, в тому числі, на нерухоме майно ОСОБА_1 не видавалося (а.с. 68-154).

Згідно з частинами 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1-3 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, фактичні обставини справи та зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що оскільки Позивач пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, з порушенням строків, встановлених статтею 1281 Цивільного кодексу України, до того ж, не надав суду відомостей щодо складу та вартості одержаного у спадщину, задовольнити вимоги кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно частці спадкоємця ОСОБА_1 не вбачається за можливе.

Таким чином, позов є необґрунтованим, не підтвердженим належними, достатніми та допустимими доказами та таким, що задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 1048, 1049, 1054, 1216-1218, 1220, 1261, 1270, 1281, 1282 Цивільного кодексу України, керуючись статями 10, 11, 13, 60, 88, 209, 212- 215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення зі спадкоємця заборгованості за кредитним правочином - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :