Провадження № 22ц/790/3820/17 Головуючий 1-ї інст. - Овдієнко В.В.
Справа №621/1380/14-ц Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії -Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на 1/3 частку квартири, що перебуває у спільній частковій власності, та про визнання права власності на 1/3 частку квартири, -

В С Т А Н О В И Л А :

20 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про припинення права власності на 1/3 частку у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на вказану частину квартири.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_3 зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_4, мають двох повнолітніх дітей. Сумісне життя не склалося через те, що ОСОБА_4 зловживав алкогольними напоями, вчиняв сварки та бійки. Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, однак, вказані звернення не принесли позитивного результату. У зв'язку з цим вона була змушена залишити квартиру, де мешкала із відповідачем, залишивши все нажите спільне майно. Спочатку вона мешкала у знайомих, а потім винаймала кімнату у гуртожитку, де проживає і на даний час. Діти створили власні сім'ї та виїхали за межі Харківської області.

15 лютого 2005 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано.

Вони мешкали у квартирі АДРЕСА_1, яку 16 грудня 2003 року ними та їх дочкою ОСОБА_5 було приватизовано.

14 березня 2014 року вона викупила у своєї дочки ОСОБА_5 належну їй 1/3 частку вказаної квартири, ставши таким чином власником 2/3 частин цієї ж квартири.

Вона та ОСОБА_4 більше 10 років мешкають окремо, вона є практично безпритульною особою, оскільки іншого житла, окрім квартири АДРЕСА_1 не має, неодноразово пропонувала відповідачеві відшкодувати їй вартість належної частини квартири для придбання власного житла, однак, ОСОБА_4 ігнорував її вимоги.

Отже, враховуючи, що спірна квартира є однокімнатною, житлова площа 14 кв. м, квартира не може бути поділеною, частка відповідача в ній є незначною - 4,6 кв. м і також не може бути виділеною в натурі, спільне проживання сторін неможливе.

Вважала, що є підстави, відповідно до ст. 365 ЦК України, для припинення права ОСОБА_4 на частку у спірній квартирі за рішенням суду.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 проти позову ОСОБА_3 заперечували, вказуючи на його необґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх письмових запереченнях зазначив, що він дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, від якого вони мають доньку ОСОБА_5. Сім'я відповідача проживала у квартирі АДРЕСА_1, яка була надана йому в найм як працівнику Зміївської ТЕС. 16 грудня 2003 року вказану квартиру було приватизовано і ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стали її власниками в рівних частинах. 15 лютого 2005 року шлюб між ними було розірвано. З того часу він мешкає у спірній квартирі один, оплату комунальних послуг здійснює самостійно. Позивачка з власної ініціативи залишила житло, весь цей час не цікавилася ним, не пред'являла вимог щодо існування перешкод у користуванні ним або проживанні. В той же час, ОСОБА_3 має інше місце проживання, а саме будинок, який залишився після смерті її матері. Крім того, позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, що також свідчить про наявність іншого житла у неї. ОСОБА_3 не цікавить сама квартира, вона має наміри її продати. ОСОБА_4 категорично не погоджувався із тим, що його частка у спірній квартирі є незначною, а також вважав, що його інтересам буде спричинена шкода. Також вважав, що він постійно проживає у квартирі №5, іншого житлового приміщення не має, є людиною похилого віку для того, щоб починати "все спочатку", припинення його права на частку спірного майна взагалі позбавить його на будь-яке житло.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні письмові заперечення ОСОБА_4 підтримала, окрім того, вказала, що відповідно до положень Житлового кодексу норма жилої площі на одну особу встановлюється в розмірі 13,65 кв. м, враховуючи ж розподіл часток між сторонами, ОСОБА_3 належить 9,33 кв. м, а ОСОБА_4 - 4,67 кв. м. Тобто, не можна говорити про наявність незначної частки, оскільки, жодна з вказаних житлових площ сторін не відповідає житловій нормі на одну особу. При цьому, вона погоджувалася, що частка ОСОБА_4 є більш незначною у порівнянні із часткою ОСОБА_3 Також, зазначала, що внесена ОСОБА_3 сума коштів, яка є компенсацією за частку ОСОБА_4 в спірній квартирі, є незначною і не надасть відповідачу змоги придбати власне, ізольоване житло, що поставить ОСОБА_4 у скрутне положення, змусить його змінити місце проживання, влаштовувати нове життя, шукати спосіб як приїздити на роботу. Позивач обирає для себе більш вигідні умови проживання.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 04 грудня 1979 року до 15 лютого 2005 року та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1. (т. 1 а. с. 3-5, 38, 39).

Згідно копій свідоцтв про народження та про укладення шлюбу, сторони мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. с. 9, 10).

Спірним є право власності на 1/3 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Зміївською ТЕС 16 грудня 2003 року, технічного паспорту на квартиру, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, довідки КП «Зміївське БТІ» співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (2/3 частини квартири) та ОСОБА_4 (1/3 частини квартири). Інвентаризаційна вартість нерухомого майна складає 60714 грн. (т. 1 а. с. 6, 7, 8, 11, 13).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №13936/1373, складеного 18 лютого 2015 року Харківським НДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, з технічної точки зору поділити квартиру АДРЕСА_1 та виділити 1/3 частини квартири неможливо. Ринкова вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 складає 61273 грн. (т. 1 а. с. 78-88).

З акту обстеження від 28 травня 2016 року, складеного депутатом Комсомольської селищної ради Стародубцевою Т.О. в присутності свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_4 постійно проживає у спірній квартирі.

Відповідно до листа Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області від 26 травня 2015 року вих. № 02-19/265, у АДРЕСА_2, розташований житловий будинок, який належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3. У вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4. (т. 1 а. с. 155).

Сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_12 є їхнім сином, а померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 була матір'ю відповідача.

Сторонами не надано жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_4 вчинив передбачені чинним на час відкриття спадщини законодавством дії щодо прийняття спадщини після померлої матері.

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 травня 2016 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 серпня 2015 року ОСОБА_4 не має іншого нерухомого майна, крім спірної частки квартири. (т. 2 а. с. 97-102).

В обгрунтування заперечень на позовну заяву відповідач ОСОБА_4 зазначає, що він має похилий вік (1954 року народження), є пенсіонером (т. 2 а. с. 24, 25), тривалий час проживає у спірній квартирі, категорично заперечував можливість зміни місця свого проживання, в тому числі і шляхом придбання іншого житла.

Позивачка ОСОБА_3 стверджувала про неможливість спільного з відповідачем користування спірною квартирою, проте не надала доказів, якими підтверджується перешкоджання з боку відповідача у користуванні квартирою.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що за змістом ст. 365 ЦК України припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пп. 1-3 ч. 1 вищевказаної статті умов та з урахуванням того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном. Присудження грошової компенсації на користь відповідача та припинення права власності на його частку, за відсутності у нього іншого помешкання житла, позбавить останнього права власності на житло та завдасть істотної шкоди його інтересам.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 2 липня 2014 року № 6-68цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судом першої інстанції встановлено, що присудження грошової компенсації на користь ОСОБА_4 та припинення права власності на його частку позбавить останнього права власності на житло та завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки іншого, належного йому на праві власності житла, він не має.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Крім того, позивач не надала належних та допустимих доказів неможливості спільного володіння і користування спірною квартирою, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), а само по собі бажання позивача, позбавити відповідача примусово права власності є незаконним.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: