Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2812/13-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 47 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом прокурора Житомирського району Житомирської області в інтересах держави до Житомирської районної державної адміністрації, управління Держземагенства України в Житомирському районі (Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області), ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирського району Житомирської області та скасування державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до прокурора Житомирського району Житомирської області в інтересах держави про визнання розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 09.09.2009 року №1035 таким, що не має юридичної сили

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року, ухваленого під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року прокурор Житомирського району Житомирської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації № 1035 від 09.09.2009 року в частині безоплатної передачі у приватну власність земельної ділянки для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Січ», що розташоване на території Корчацької сільської ради ОСОБА_1 площею 0,0893 га (ділянка № 6);

- визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію державного акту серії ЯИ № 129694 на право власності на вказану земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства Житомирською районною державною адміністрацією було встановлено, що розпорядженням голови Житомирської РДА №1035 від 09.09.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок та складання державних актів на право власності на земельні ділянки та передано у власність земельні ділянки для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Січ» на території Корчацької сільської ради Житомирського району, внаслідок чого, ОСОБА_1 було видано державний акт серії ЯИ №129694 на право власності на земельну ділянку площею 0,0893 га. для ведення садівництва у вказаному товаристві.

Однак, на момент отримання вказаної земельної ділянки, ОСОБА_1 вже використав своє право на безоплатне отримання такої, що підтверджується виданим 03.04.2008 р. державним актом серії ЯД №150029 на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва на території Іванівської сільської ради ділянка №77 загальною площею 0,1000 га, підставою для видачі якого стало розпорядження голови Житомирської РДА №292 від 04.03.2008 р.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 подано дві аналогічні заяви про отримання дозволу на розробку землевпорядних документацій щодо надання земельних ділянок у приватну власність для ведення садівництва, в результаті розгляду яких виготовлено відповідну землевпорядну документацію, яка в подальшому затверджена розпорядженнями голови Житомирської РДА, та отримано державні акти на право власності на земельні ділянки, що стало підставою для подачі даного позову.

У липні 2015 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до прокурора Житомирського району Житомирської області в інтересах держави, в якому просив визнати розпорядження голови Житомирської РДА від 09.09.2009 року №1035 таким, що підписане заступником голови Житомирської РДА ОСОБА_3 протиправно і не має юридичної сили та правових наслідків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що делегування повноважень голови райдержадміністрації його заступникам на законодавчому рівні не передбачено, а тому, враховуючи, що оскаржуване розпорядження фактично підписано заступником голови райдержадміністрації, то воно не може мати юридичної сили та породжувати будь-які правові наслідки.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року позов прокурора Житомирського району Житомирської області в інтересах держави задоволено. Визнано недійсним розпорядження голови Житомирської РДА №1035 від 09.09.2009 р. в частині безоплатної передачі у приватну власність земельної ділянки для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Січ» на території Корчацької сільської ради Житомирського району Житомирської області ОСОБА_1 площею 0,0893 га., ділянка №6.

Визнано недійсними та скасовано державну реєстрацію державного акту серії ЯИ №129694 на право власності на земельну ділянку площею 0,0893 га. для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Січ» на території Корчацької сільської ради Житомирського району Житомирської області ділянка №6, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01 на ім'я ОСОБА_1.

В зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, або рішення суду першої інстанції скасувати первісний позов залишити без розгляду, зустрічний позов повернути заявнику, а також просить постановити окрему ухвалу з мотивів, викладених у апеляційній скарзі. В обґрунтування поданої скарги зазначає, що, по-перше, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. По-друге вказує, що Житомирська районна державна адміністрація є неналежним відповідачем у справі, оскільки оспорювані рішення були винесені саме головою адміністрації як посадовою особою. Крім цього ОСОБА_1 зазначає, що не був зацікавлений у безоплатному отриманні земельної ділянки на підставі поданої ним заяви, а вказана заява була подана з метою отримання дозволу на виготовлення та затвердження технічної документації на цю ділянку, яка перебуває у його користуванні. ОСОБА_1 вказує, що при отриманні державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, вважав, що райдержадміністрація діє в межах своїх повноважень, і сумнівів щодо законності її отримання у нього не виникало. Судом першої інстанції не взято до уваги, що делегування повноважень голови райдержадміністрації його заступникам на законодавчому рівні не передбачено, в конкретному випадку підписання розпорядження № 1035 від 09.09.2009 року заступником голови Житомирської районної державної адміністрації. З приводу вказаних дій заявник просить постановити окрему ухвалу та направити до правоохоронних органів для реагування. Крім вказаних доводів, ОСОБА_1 вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні його та його представника клопотань про відвід головуючого судді, який, на їх думку, упереджено віднісся до розгляду справи та був зацікавлений у прийнятті саме такого рішення.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав та надав детальні пояснення щодо безпідставності, на його думку, вимог прокурора, порушень норм процесуального права та незаконності рішення суду першої інстанції.

Прокурор проти доводів апеляційної скарги заперечив, надавши письмові заперечення та усні пояснення.

Представник Житомирської райдержадміністрації проти доводів апеляційної скарги також заперечив, надав пояснення аналогічні поясненням прокурора. Додатково пояснив, що підписання оспорюваного розпорядження заступником голови райдержадміністрації узгоджується із положеннями Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Окрім того, у період підписання розпорядження посада голови РДА була вакантна, а тому обовязки голови виконував заступник, який мав право підписувати відповідні нормативно-правові акти, такі як розпорядження.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до суду апеляційної інстанції не зявився, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області №1035 від 09.09.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок та складання державних актів на право власності на земельні ділянки та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Січ» на території Корчацької сільської ради Житомирського району, внаслідок чого, останньому було видано 14.01.2010 року державний акт серії ЯИ №129694 на право власності на земельну ділянку №6 площею 0,0893 га. для ведення садівництва у вказаному товаристві (т.1 а.с.9-12). Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01 на імя ОСОБА_1

Однак на момент отримання зазначеної земельної ділянки, ОСОБА_1 вже використав своє право на безоплатне отримання такої, що підтверджується виданим 03.04.2008 року державним актом серії ЯД №150029 на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва на території Іванівської сільської ради ділянка №77 загальною площею 0,1000 га, підставою для видачі якого стало розпорядження голови Житомирської РДА №292 від 04.03.2008 року (т.1 а.с.18-22).

Положеннями ч.1статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За положеннями ч.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що громадянин може отримати у власність лише одну земельну ділянку по кожному виду використання.

Відповідно до ч. 2, ч.3 ст.3, ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або користувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на земельну ділянку. Захист цих прав може здійснюватися шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною.

Відповідно до редакцій ст.ст.125,126 ЗК України, які були чинними на час прийняття розпоряджень головою державної адміністрації, право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки виникало з моменту отримання ним державних актів та їх державної реєстрації.

Висновок про те, що державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або розпорядження посадової особи органу державної влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення (розпорядження) органу (посадової особи), на підставі якого такий акт видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-12цс13), від 23 жовтня 2013 року (справа №6-93цс13) та від 25 червня 2014 року (справа №6-67цс14).

Встановивши, що згідно розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області №1035 від 09.09.2009 року ОСОБА_1Є було вдруге передано земельну ділянку площею 0, 0893 га для ведення садівництва після того, як він вже отримав у власність земельну ділянку площею 0,1000 га на підставі розпорядження голови Житомирської РДА №292 від 04.03.2008 року з цільовим призначенням для ведення садівництва, тобто за одним видом використання, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимог про визнання недійсним оскаржуваного розпорядження в частині, яка стосується ОСОБА_1, та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до прокурора Житомирського району Житомирської області в інтересах держави про визнання розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 09.09.2009 року №1035 таким, що не має юридичної сили.

При вирішенні спору суд правильно застосував норми матеріального права, зокрема, Закон України «Про місцеві державні адміністрації», відповідно до ч.3 ст. 39 якого у разі відсутності голови місцевої державної адміністрації його функції і повноваження виконує перший заступник голови, а у разі відсутності останнього один із заступників голови місцевої державної адміністрації.

Оскільки на період відсутності голови райдержадміністрації його заступник був наділений повноваженнями голови, то мав право видавати розпорядження та підписувати їх. У даному випадку прізвище посадової особи, як голови райдержадміністрації, на що посилається позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1, не має жодного значення при прийнятті нормативно-правового акта такого як розпорядження. З огляду на наведене відсутні підстави для постановлення з цього приводу окремої ухвали, про що йдеться у апеляційній скарзі.

Оспорюване розпорядження породило обєктивні правові наслідки, оскільки саме на підставі нього ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №129694 від 14.01.2010 року, а тому доводи позивача за зустрічним позовом, що вказане розпорядження не породило юридичних наслідків, є безпідставними.

Суд першої інстанції також обґрунтовано зазначив, що зустрічний позов предявлено до прокурора, який не може бути відповідачем, оскільки спірного розпорядження не видавав.

Основним доводом, наведеним в апеляційній скарзі є посилання на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.

Такі доводи є безпідставними і про це обґрунтовано зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Так, частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Верховний суд України в постанові від 03.02.2016 року по справі №6-75цс15 зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанови Верховного Суду України від 27.05.2014 №3-23гс1420 , від 02.09.2014 № 3-82гс1421 , від 23.12.2014 №3-194гс1422 , від 25.03.2015 № 3-21гс15230 , від 22.04.2015 № 3-54гс1524 , від 13.05.2015 №3-126гс1525 , від 13.05.2015 №3-54гс1526 , від 01.07.2015 № 6-178цс1527 ).

Посилання представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на те, що Верховний Суд України висловив свою позицію стосовно перебігу позовної давності пізніше, ніж прокурор предявив позов, на суть спору не впливають, оскільки питання застосування позовної давності врегульовані законом - нормами Цивільного Кодексу України, а Верховний Суд України висловив лише правову позицію, яка не є законодавчим актом в контексті зворотної дії закону в часі.

Прокурор у цій справі, предявляючи позов в інтересах держави, дізнався про порушення державних інтересів у травні 2013 року за результатами проведеної перевірки в порядку нагляду за додержанням вимог законодавства прокуратурою району.

Відповідачем за первісним позовом та його представником не надано жодного доказу обізнаності органів прокуратури про прийняття 09.09.2009 року розпорядження голови райдержадміністрації №1035 раніше, ніж зазначено у позові прокурора.

З огляду на наведене підстави для застосування позовної давності відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що делегування повноважень голови райдержадміністрації його заступникам на законодавчому рівні не передбачено, в конкретному випадку підписання розпорядження № 1035 від 09.09.2009 року заступником голови Житомирської районної державної адміністрації, спростовано висновками суду першої інстанції, з яких відмовлено у задоволенні зустрічного позову, вказані висновки є обгрунтованими, про що зазначено вище, і додаткової правової аргументації не потребують.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що при отриманні державного акту на право власності на спірну земельну ділянку він вважав, що райдержадміністрація діє в межах своїх повноважень, і сумнівів щодо законності його отримання у нього не виникало.

Зазначені доводи не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Зазначені положення кореспондуються із ст.116 ЗК України.

Законно набути права приватної власності на спірні земельні ділянки не може жодна фізична особа в Україні, якщо до того вона використала своє право та по одному разу вже безоплатно набула у власність земельну ділянку для ведення садівництва, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства чи земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку.

А тому оскільки приватизація спірної земельної ділянки відбулася у незаконний спосіб, то вимоги прокурора є обґрунтованими. До того ж незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності (ч.2 ст.68 Конституції України).

Посилання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на неналежного відповідача управління Держземагенства, є безпідставним з огляду на таке.

Так, позов прокурора у червні 2013 року предявлено, зокрема, до Управління Держземагенства в Житомирському районі. Проте, згідно постанови Кабінету Міністрів від 14.01.2015 року №5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» управління Держземагенства було приєднано до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яке й було учасником процесу як у суді першої інстанції так і в апеляційному суді.

В апеляційній скарзі також зазначається, що під час розгляду справи судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні його та його представника клопотань про відвід головуючого судді, який, на їх думку, упереджено віднісся до розгляду справи та був зацікавлений у прийнятті саме такого рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_2 неодноразово заявлялись клопотання про відвід головуючого-судді у справі (а.с. 195-200 Том № 2, а.с. 223-227 Том № 2, а.с. 8-11 Том № 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року), суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), зокрема, якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи, а також, якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді.

Аналогічна норма викладена і у чинній редакції ЦПК України (п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 36).

Колегія суддів вважає зазначені доводи апеляційної скарги безпідставними і водночас погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяв про відвід, оскільки обставини, на які посилалися ОСОБА_1 та його представник, не передбачені нормами ЦПК України як підстава для відводу судді.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 29.12.2017.

Головуючий Судді