печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Цокол Л.І. ,

при секретарі - Шарапа М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність органу державної виконавчої служби,

В С Т А Н О В И В :

Стягувач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду із скаргою і просить визнати незаконними дії державного виконавця Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Боголей Ірини Юріївни, щодо перерахунку заборгованості по аліментам від 19.07.2017 у виконавчому провадженні №5603151, та скасувати Довідку розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 19.07.2017 складену державним виконавцем Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Боголей ІриноюЮріївною у виконавчому провадженні №5603151.

Скарга обґрунтована наступним. На виконанні державного виконавця Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Печерський районний ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві) Боголей Ірини Юріївни (далі - Боголей І.Ю.) перебуває виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва від 17.09.2002 у справі №2-3927/2002 про стягнення аліментів (далі - Виконавчий лист).

Вищезазначений Виконавчий лист був виданий на підставі Постанови Печерського районного суду м. Києва від 13.09.2002 у справі №2-3927/2002.

Згідно Виконавчого листа судом було вирішено: «Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання; сина ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 - у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11 вересня 2002 року до досягнення ним повноліття». Державним виконавцем Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Боголей І.Ю. 25.01.2006 було винесено постанову про відкриття викона

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені від 05.11.2016, ОСОБА_2 змінив прізвище на ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_7 та/або Боржник).

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №5603151 державним виконавцем Печерського ВДВС Боголей І.Ю. 01.06.2017 на підставі наданої Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного територіального управління ДФС у м. Києві інформації було складено Довідку розрахунку заборгованості по сплаті аліментів №118/12 від 01.06.2017, відповідно до якої заборгованість Боржника станом на 01.06.2017 складає 920 868 гри. 40 кон. Однак, 04.08.2017 представником Стягувача, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №5603151 було встановлено, що 19.07.2017 державним виконавцем Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Боголей І.Ю. на підставі заяви Боржника від 19.07.2017 та ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України було здійснено перерахунок заборгованості та складено нову Довідку розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 19.07.2017 згідно якої заборгованість Боржника станом на 13.12.2016 складає 123 073 грн. 48 коп., а також зазначено про недійсність попередньої Довідки розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 01.06.2017.

Відтак, вважаючи дії державного виконавця незаконними, того ж дня представник Стягувача звернувся з клопотанням до державного виконавця Боголей І.Ю. про перерахунок заборгованості, оскільки Довідка розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 19.07.2017 у виконавчому провадженні №5603151 складена з порушенням вимог законодавства України. Як вбачається з відповіді державного виконавця від 09.08.2017 №В 12, Державним виконавцем Боголей І.Ю. фактично було відмовлено в перерахунку заборгованості.

Проте, стягувач вказує, що посилання державного виконавця Боголей І.Ю. в Довідці розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 19.07.2017 на ч. 2 ст. 195 СК України, як на підставу для перерахунку заборгованості по аліментам в зв'язку з тим, що Боржник є фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування, є недоречним та таким, що не підлягає застосуванню.

Останні зміни до ст. 195 СК України були внесені на підставі Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 (далі - Закон № 2037-УІІІ) та набрали законної сили лише 08.07.2017.

Зокрема абзац другий частини другої ст. 195 СК України у новій редакції Закону, на який посилається державний виконавець Печерського ВДВС Боголей І.Ю. зазначає, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної тати працівника для даної місцевості.

Водночас, попередня редакція ст. 195 СК України, зокрема частини першої зазначала, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення.

Згідно з підпунктом 16 пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 №146, утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності.

У відповідності до положень підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Абзац перший статті 58 Конституції України визначає, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року у справі №1-7/99 в абзаці першому частини другої описової частини рішення зазначив: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, іцо вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце...

...Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу».

Стаття 195 СК України передбачає виключно порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), а не юридичну відповідальність за правопорушення, а відтак не може застосовуватися в розумінні пом'якшення відповідальності, оскільки сплата заборгованості по аліментам є обов'язком Боржника, а не відповідальністю.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», також звернуто увагу на дію в часі Сімейного кодексу України: «.... за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України (254к/9б-ВР) норми Сімейного кодексу України (2947-14) (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК (2947-14) застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності...».

Стаття 5 Цивільного кодексу України, зокрема частини 2, 3 також зазначають, іцо акт цивільного законодавства не мас зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно до ч. 1 ст. 18 Закон №1404-УІІІ виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту, а саме: «кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відтак, враховуючи вищенаведене нормативно-правове обгрунтування, стягувач в особі свого представника вважає, що державний виконавець Печерського ВДВС Боголей І.Ю. не мала жодних правових підстав для перерахунку заборгованості у відповідності до нової редакції ч. 2 ст. 195 СК України, оскільки даний акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, а тому у діях державного виконавця вбачаються порушення ч. 1 ст. 18, Закону України «Про виконавче провадження», а також ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Правовою основою судового способу оскарження дій державного виконавця є стаття 55 Конституції України, якою кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону №1404-УІІІ, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконаний судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 5 ст. 74 Закону №1404-УІІІ, рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 383 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Одночасно представник стягувача вказує на те, що загальними нормами пункту 1 статті 385 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Однак, у відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у абз. 2 п. З постанови від 26.12.2003 року N 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК і ГПК, якими врегульовано аналогічні питання.

У пункті 5 цієї ж постанови зазначено, що судам необхідно враховувати, що в тому разі, коли законом встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за загальними правилами.

Також, у відповідності до абзацу 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК України.

У даному випадку, спеціальною нормою, яка підлягає застосуванню є ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року N 1404-УІІІ у редакції, яка набрала чинності 05.10.2016 року, якою визначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Оскільки представник Стягувача про наявність перерахунку заборгованості згідно Довідки про розрахунок заборгованості по аліментам №118/02 від 19.07.2017 дізнався 04.08.2017 (під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження), а також те, що Стягувачем станом на день подання даної скарги дану Довідку досі не отримано, відтак останнім днем для подання скарги на рішення дії та без діяльність державного виконавця відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" є 18.08.2017 (10 робочих днів).

Під час розгляду скарги стягувач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали викладені обставини, наполягали на задоволенні скарги.

Боржник ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення скарги, вказуючи на те, що стягувач пропустив строк на оскарження, оскільки про порушення свого права дізнався під час судового засіданні в Шевченківському районному суді м. Києва 31 липня 2017 року. При цьому боржник та його представник вказували на правомірність здійсненого перерахунку у відповідності до положень ст. 195 Сімейного кодексу України.

Державний виконавець Печерського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Лазюк Д.М. подав письмові пояснення та просив розглянути скаргу ОСОБА_2 на дії та бездіяльність Печерського РВ ДВС м. Києва м. Києва ГТУЮ у м. Києві, державного виконавця Боголей І.Ю., у ВП № 5603151 без його участі. В своїх поясненнях зазначив наступне. На виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП № 5603151 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3927 від 13.09.2002 виданий Печерським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11 вересня 2002 року до досягнення дитиною повноліття.

25.01.2006 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Борг станом на 01.02.2007 складав 17639,43 грн, згідно квитанцій сплачено заборгованість в розмірі 13949,94 грн. Залишок боргу становив 3689,49 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені, ОСОБА_2 змінив прізвище на ОСОБА_7, про що не повідомив виконавчу службу.

Боржником за виконавчим документом є ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 виданий 12.11.2007, органом 8001.

Станом на 25.01.2017 заборгованість складала 123840,73 грн. 25.01.2017 державним виконавцем керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника.

Згідно повідомлення Державної податкової служби України у боржника відсутні відкритті рахунки в банківських установах.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником нерухомого майна не виявлено.

Відповідно до повідомлення Державної податкової інспекція у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_7 перебуває на обліку як платник податків з 16.02.2011 року, веде господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування та отримує дохід.

28.03.2017 за вих. № 118/12 направлено виклик боржнику, повторно 31.05.2017 за вих.№ 118/12 направлено виклик боржнику. У призначений державним виконавцем час боржник не з'явився, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до повідомлення прикордонної служби за вих. № 118/12 від 28.03.2017 ОСОБА_7 перетинає кордон України.

Протягом восьми років боржником рішення суду не виконувалось, жодного повідомлення про офіційне працевлаштування не надходило.

Зазначені вище обставини свідчили не тільки про невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця боржником, однак й вжиття останнім заходів, спрямованих на ухилення від виконання боржником своїх зобов'язань.

Боржник отримував доходи, згідно наданої інформації Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві також постійно перетинав кордон України.

Станом на 01.06.2017 заборгованість складала 920868,40 грн. 19 червня 2017 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

19.07.2017 року державним виконавцем Боголей І.Ю., згідно заяви Боржника №94/8 від 19.07.2017, довідка розрахунок заборгованості по аліментам було перерахована відповідно до ч.2. ст.. 195 Сімейного кодексу України. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Станом на 19.07.2017 заборгованість складала 123840,73 грн.

26.07.2017 року державним виконавцем перераховано 3000 грн., які були стягнуті в примусовому порядку на користь Стягувача.

02.08.2017 року державним виконавцем перераховано 1098,47 грн., які були стягнуті в примусовому порядку на користь Стягувача.

Станом на 11.10.2017 заборгованість складала 109291,48 грн. 08.11.2017 Боржник надав пояснення, щодо майнового свого майнового стану, в якій вказав, що декларації про майно не має, про місця знаходження рухомого майна інформації не має, нерухомого майна не має, ніяких майнових прав ніде не має.

Після примусового стягнення грошових коштів з банківських рахунків борг по сплаті аліментів станом на 09.11.2017 складав 99291,48 грн.

Боржником 10.11.2017 року на депозитний рахунок відділу сплачено 99291,48 грн., які 13.11.2017 року перераховані Стягувауу.

13.11.2017 державним виконавцем Лазюком Д.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Вислухавши стягувача, її представника, боржника, його представника, вивчивши надані сторонами матеріали, слід дійти наступного висновку.

Згідно ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Вирішуючи подану скаргу слід врахувати те, що про складання довідки-розрахунку від 19.07.2017 №118/12 представник стягувача дійсно дізнався 31.07.2017 під час розгляду цивільної справи в Шевченківському районному суді м. Києва, проте ознайомився з нею та матеріалами виконавчого провадження на підставі яких вона була складена лише 04.08.2017, одночасно подавши клопотання про здійснення перерахунку. Проте 09 серпня 2017 року отримав відмову державного виконавця, та 18 серпня 2017 року звернувся до суду із даною скаргою. З огляду на зазначене слід визнати те, що строки на оскарження стягувачем не порушені.

Вирішуючи питання правомірності складання довідки -розрахунку від 19 липня 2017 року №118/12 слід врахувати наведене стягувачем обгрунтування, а також те, що положення статті 195 Сімейного кодексу України, які були застосовані під час визначенні розміру заборгованості, набрали чинності 08 липня 2017 року. В той же час слід врахувати те, що до 08 липня 2017 року боржник мав заборгованість визначену станом на 01.06.2017 в розмірі 920 868,40грн., а тому застосування нових положень до існуючої заборгованості є неприпустимим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Визнати незаконними дії державного виконавця Печерького районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Боголей Ірини Юріївни щодо перерахунку заборгованості по аліментам 19 липня 2017 року у виконавчому провадженні №5603151 та скасувати довідку -розрахунок заборгованості по аліментам №118/12 від 19 липня 2017 року складену державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного теритоірального управління юстиції у м. Києві Боголей І.Ю. у вконавчому провадженні №5603151.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду м.Києва протягом п'ятнадцяти днів, який обчислюється з дня складання повного тексту ухвали.

Суддя Л.І.Цокол