Справа № 462/1361/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Кирилюк А.І.

при секретарі Фрейдун А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зобов'язання брати участь у додаткових витратах та стягнення заборгованності по сплаті аліментів,

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом, який у подальшому уточнював, у якому просить стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання у розмірі 2000 грн. щомісячно, зобов'язати відповідача брати участь у додаткових витратах на лікування, операцію та протезування позивача та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті аліментів за останні 3 роки розміром у 72000 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є непрацюючим пенсіонером 1945 року народження, який проживає сам. Розмір пенсії позивача складає 1450 грн. Відповідач ОСОБА_2 являється сином позивача, та жодним чином не цікавиться існуванням позивача, станом його здоров'я. У зв'язку із чим жодної допомоги, в тому числі і матеріальної не надає. З урахуванням тяжкого матеріального становища, розміру отримуваної пенсії позивачу не достатньо для повноцінного життя. Де працює відповідач, йому не відомо, однак за фахом останній юрист. У зв'язку із наведеним, позивач змушений був звернутись до суду із заявою, яку просить задовольнити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечив, покликаючись на безпідставність такого, у зв'язку із чим просив суд відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконань про те, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком повнолітнього ОСОБА_2 (відповідача по справі), має похилий вік, а розмір утримуваної пенсії складає 1450 грн. про що свідчить довідка Управління пенсійного фонду в Залізничному районі м. Львова від 15.03.2017 року /а.с.4/. Відповідач добровільно матеріальної допомоги позивачеві не надає.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що батьками відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, являються ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про що свідчить копія свідоцтва про народження НОМЕР_1 виданого Львівським палацом урочистих подій 06.12.1979 року./а.с.22/ Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 27.10.1987 року НОМЕР_2 виданого виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народних депутатів м. Львів, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвали шлюб 27.10.1987 року, актовий запис № 425./а.с.23/

Як встановлено у судовому засіданні, після розірвання шлюбу, відповідач залишився проживати зі своєю матір'ю, та знаходився на утриманні останньої. Крім того, сторони також визнали факт наявності у позивача ще одного повнолітнього сина - ОСОБА_6,1990 р.н., що проживає за межами України. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, вказані факти не підлягають доказуванню.

На утриманні відповідача знаходиться неповнолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, /а.с.24/, відповідач не має постійного місця праці /а.с. 37-38/.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням наведеного, посилання відповідача на ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обовязків відносно ОСОБА_2, та іншого сина - ОСОБА_5, наявність рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь відповідача, яке не виконувалось належним чином суд вважає недоведеним з боку відповідача.

Також недоведеними суд вважає твердженя позивача про матеріальну підтримку в дитинстві відповідача та іншого сина - ОСОБА_5, про те, що спілкуватись з відповідачем йому перешкоджала його колишня жінка - ОСОБА_3. Не були підтверджені позивачем і додаткові витрати на будь-яку операцію та необхідність протезування.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ст. 203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, право на утримання має той з батьків, який є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Застосовуючи аналогію закону, суд приходить до висновку, що позивач є непрацездатним в розумінні ст. 202 СК України, оскільки досяг пенсійного віку, встановленого законом.

Відповідач, заперечуючи позовним вимогам, послався на те, що він ніде не працює, що підтвердив трудовою книжкою, та зазначив що не має доходів. Позивач не заперечував і не спростував указані доводи відповідача, не довів суду іншого, однак вважав, що в силу ст. 202 СК України відповідач зобов'язаний сплачувати на його користь аліменти.

Позивач не навів суду доказів, що він, як непрацюючий пенсіонер, потребує матеріальної допомоги, оскільки його пенсія, є вище за мінімальну, та вище прожиткового мінімуму законодавчо встановленого для осіб, що втратили працездатність. Виходячи з матеріалів справи відсутні докази про можливість відповідача надавати позивачу таку матеріальну допомогу.

Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляд справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» слідує, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним.

Тому враховуючи, наявність у відповідача на утриманні неповнолітньої доньки, а в позивача іншого сина, дотримуючись принципу розумності та справедливості, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням повно, всебічно та об'єктивно досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові про стягнення аліментів та зобов'язання брати участь у додаткових витратах на операцію та протезування.

Відповідно до ч 1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. З аналізу наведеної норми виходить, що стягнення заборгованості за минулий час, як того вимагає позивач, можливо за виконавчим листом, на підставі рішення суду. Оскільки позивачем не надані відповідні докази суду про наявність відповідного документа, в цій частині позову слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст. 10, 11, 60-62, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зобов'язання брати участь у додаткових витратах та стягнення заборгованності по сплаті аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя (підпис). З оригіналом згідно.

Суддя