Справа №591/6625/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1035/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що внаслідок залиття його квартири відповідачем йому були завдані збитки в сумі 21283 грн. та моральна шкода, яку він оцінював в 7000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 18249 грн. 67 коп. матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди та 3669 грн. 36 коп. витрат на проведення експертного будівельно-технічного дослідження.

Вказане рішення суду представник відповідача ОСОБА_4 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі адвокат, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи та їх недоведеність, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що акт про залиття квартири позивача був складений неповноважною комісією. При цьому, не було встановлено причини залиття, у звязку з чим його не можна було класти в основу оскаржуваного рішення. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено обставини протиправності дій відповідача, а також причинно-наслідковий звязок між протиправною поведінкою і шкодою, оскільки сам факт самостійної заміни батарей відповідачем, що відбулось ще в 2010 році, не є причиною їх пориву.

Також представник відповідача вважає, що суд стягнув витрати на проведення експертного дослідження в сумі 3699 грн. 36 коп. в якості судових витрат, які не є такими. Крім того, в апеляційній скарзі йдеться і про те, що шкода, спричинена залиттям квартири позивачу, була відшкодована страховою компанією в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 і його представника адвоката ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та позивача ОСОБА_5 і третьої особи ОСОБА_6 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 5).

Власником же квартири АДРЕСА_2, що розташована на два поверхи вище від квартири позивача, є ОСОБА_3 За договором комплексного страхування №SUC0NBR-16234DF від 03 березня 2016 року він застрахував свою відповідальність за заподіяну ним шкоду в ПрАТ «СК «ІНГОССТРАХ». Застрахованим майном є належна відповідачу квартира (а.с. 60-61).

Вказаний будинок, де мешкають сторони, обслуговується КП «Сумитеплоенергоцентраль» Сумської міської ради.

Згідно акта про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодної води) від 17 жовтня 2016 року, складеного комісією у складі ОСОБА_8 і ОСОБА_9, затвердженого директором КП «Сумитеплоенергоцентраль» Сумської міської ради, 12 жовтня 2016 року відбулось залиття квартири АДРЕСА_3, тобто, де мешкає позивач, внаслідок пориву опалювального пристрою в квартирі № 57, тобто, належної відповідачу. Як зазначено в акті, внаслідок залиття водою виникли наступні пошкодження квартири: в коридорі, кухні, спальні та великій кімнаті на стелі та стінах зявилися руді плями, тріщина через всю стелю у залі, лінолеум та двері деформовані, шпалери частково відклеїлися на стиках та набухли. Водою зіпсовані меблі, килими, штори, гардини (а. с. 10-11).

В актах від 17 жовтня 2016 року та 04 січня 2017 року, складених начальником технічної дільниці КП «Сумитеплоенергоцентраль» Сумської міської ради ОСОБА_8 та ОСОБА_9, зазначено, що зі слів мешканців квартири № 57 12 жовтня 2016 року на одній із батарей (справа від вікна) виник порив між батареєю та футоркою (пробка від радіатора), внаслідок чого були затоплені нижче розташовані квартири. Аварійну ситуацію мешканці ліквідували самостійно. В даній квартирі виконувались роботи по частковій заміні труб опалення без погодження з ТОВ «Сумитеплоенерно». Встановити причину пориву опалювального пристрою не виявилось можливим (а.с. 54-56).

Крім того, 08 листопада 2016 року в присутності представників КП «Сумитеплоенергоцентраль» Сумської міської ради, а саме: начальника ВЕТО ОСОБА_10, електромонтера ОСОБА_11 та начальника технічної дільниці ОСОБА_12 складено акт про те, що після залиття квартири АДРЕСА_4 вийшли з ладу внутрішньоквартирні електромережі (а.с. 39).

Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 02 грудня 2016 року за № 1070 станом на дату проведення обстеження, тобто, 09 листопада 2016 року розмір матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_5 внаслідок залиття квартири, становить 21283 грн. (а.с. 13-37).

28 жовтня 2016 року ПрАТ «СК «ІНГОССТРАХ» перерахувала дружині ОСОБА_5 ОСОБА_6 3033 грн. 33 коп. страхового відшкодування (а.с. 119).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що саме з вини відповідача, як власника квартири, який зобовязаний в належному стані утримувати все майно, що знаходиться у квартирі, в тому числі і труби та батареї опалення, була залита водою квартира позивача, внаслідок чого останньому було завдано майнову, а також моральну шкоду, що виразилось у його душевних стражданнях у звязку з пошкодженням майна, тому суд захистив порушене право позивача, стягнувши на його користь з відповідача суму завданих матеріальних збитків в розмірі 18249 грн. 67 коп. з урахуванням отриманого страхового відшкодування, та 3699 грн. 36 коп., витрачених позивачем на проведення експертного будівельно-технічного дослідження, а також 1000 грн. моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.ч. 4-5 ст. 319, ст. 322 ЦК України, власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1-2 статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 розяснено, що шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобовязаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обовязок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Отже, виходячи із встановлених у справі обставин, з яких випливають деліктні правовідносини, факт залиття належної позивачу квартири і, відповідно, заподіяння йому майнової та моральної шкоди, судом встановлений правильно.

Заперечення в цьому своєї вини відповідач ОСОБА_3 не довів, а ті доводи, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі стосовно невизнання цього, такими доказами не являються.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, тобто, і відповідачем також, залиття належної ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_3, яке мало місце 12 жовтня 2016 року, відбулось внаслідок пориву системи теплопостачання в належній відповідачу квартирі № 57, розташованої на два поверхи вище.

До цього, як повідомив відповідач, у 2010 році ним була здійснена часткова заміна труб опалення у квартирі без погодження цього питання із ТОВ «Сумитеплонерго». Крім того, відповідач не звертався до КП «Сумитеплоенергоцентраль» Сумської міської ради, як балансоутримувача будинку, з приводу неналежного утримання інженерних мереж в будинку, що вбачається з його пояснень в суді.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 12 жовтня 2016 року порив виник з вини працівників обслуговуючої організації внаслідок збільшення тиску при подачі води в систему опалення не ґрунтується на доказах та є лише припущенням.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги обставини того, що обовязок утримувати внутрішньоквартирну мережу опалення, в тому числі і батареї опалення, з метою їх належного експлуатування покладено на власника квартири, тому колегія суддів погоджується з висновками суду інстанції, що залиття квартири позивача відбулось саме з вини ОСОБА_3, що знаходиться у причинному звязку з його протиправною бездіяльністю, тобто, неналежним утримуванням майна, який і зобовязаний відшкодувати позивачу як майнову, так і моральну шкоду, у звязку з чим заперечення відповідача з цього приводу колегія суддів не бере до уваги.

Відповідно до ч. 1 та п. 1) ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

З розяснень, викладених в п. 9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 слідує, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Суд першої інстанції, при визначенні розміру завданих позивачу збитків, що підлягають стягненню з відповідача, обґрунтовано виходив з висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 1070, складеного 02 грудня 2016 року.

Зокрема, при проведенні даного експертного дослідження судовим експертом сектору будівельно-технічного дослідження Сумського відділення ХНДІСЕ ім. Засл. проф. ОСОБА_13 ОСОБА_14 була обстежена квартира АДРЕСА_5. Обсяг та характер пошкоджень майна позивача, вказаних у висновку, повністю відповідає зазначеним в акті від 17 жовтня 2017 року наслідкам залиття.

Крім того, обсяг пошкодженого майна в квартирі ОСОБА_15 підтверджується також показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12, наданих в суді першої інстанції.

В свою чергу, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини того, що ніби то ще до 12 жовтня 2016 року були і інші випадки залиття квартири позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги про неналежність, як доказу, акта про залиття квартири позивача від 17 жовтня 2016 року спростовуються вищезазначеними матеріалами справи.

Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Колегія суддів не може погодитися з твердженнями апелянта в тій частині, що всі збитки позивачу відшкодовані страховою виплатою.

Зокрема, зі змісту ст.ст. 22, 1166, 1194 ЦК України слідує, що на винну особу покладено обовязок відшкодувати потерпілій стороні різницю між сумою відшкодування, визначеного вищевказаним Законом та фактичним розміром збитків (витрати які вона понесла, або мусить понести для відновлення свого порушеного права).

Дана різниця, як правило, утворюється за рахунок коефіцієнту зносу майна, суми ПДВ тощо.

Таким чином, враховуючи те, що сума страхового відшкодування у розмірі 3 033 грн. 33 коп. є недостатньою для повного відшкодування завданої ОСОБА_5 залиттям квартири шкоди, що становить 21 283 грн., тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає стягненню різниця між сумою відшкодування та фактичним розміром збитків 18249 грн. 67 коп.

Колегія суддів також погоджується і з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Згідно зі ст.ст. 16 та 23 ЦК України, відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи. Моральна шкода полягає в тому чисті і в душевних стражданнях, які фізична особа зазнала в звязку з знищенням чи пошкодженням майна.

Оскільки факт пошкодження належної позивачу квартири, що є наслідком її залиття, знайшов підтвердження, до того ж позивач тривалий час був позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, вільно користуватися житловим приміщенням, так як відповідач ОСОБА_3 ухилився від добровільного вирішення спору, тому, відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка була визнана винною в спричиненні шкоди, тобто відповідачем. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, розмір стягнутого місцевим судом відшкодування, відповідає характеру моральних страждань.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що присуджуючи до стягнення понесені позивачем витрати на проведення експертного будівельно-технічного дослідження в сумі 3699 грн. 36 коп., суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ця сума є збитками, в розумінні ст. 22 ЦК України, а не судовими витратами, як помилково вважає апелянт.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -