АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6119/17 Справа № 203/5944/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
Категорія 20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватні нотаріуси про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними; за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: приватні нотаріуси про визнання довіреності дійсною, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2017 року, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2010. був власником двокімнатної квартири 12 в б.84 по пр..Кірова в м. Дніпропетровську (нині проспект О.Поля, м.Дніпро)

Згідно висновку службового розслідування Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області № 13 від 16 січня 2016 року, райсудом було з*ясовано, що ОСОБА_2 прибув на територію України в 1997 році для постійного проживання в м. Дніпропетровську з паспортом громадянина колишнього Союзу РСР зразка 1974 року будучи громадянином ОСОБА_6 Федерації, і після притягнення впродовж 2004-2007 рр. до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців в Україні заявив компетентним органам про втрату паспорта 1974 року і отримав в січні 2010 року паспорт громадянина України взамін втраченого, який, згідно листа Державної міграційної служби ГУ в Дніпропетровській області від 26.10.2015. (а.с.158) вважається таким, що виданий у порушення вимог Закону України «Про громадянство», оскільки на час розгляду заяви про видачу паспорта правовий статус особи позивача визнаний не був та документи щодо набуття громадянства України у встановленому законом порядку ним надані не були, а тому виданий йому паспорт вважається недійсним.

Після видачі ОСОБА_2 у 2010р. паспорта громадянина України, який підлягав знищенню внаслідок його недійсності, що позивач обєктивно мав знати, він зареєстрував своє постійне місце проживання на ІНФОРМАЦІЯ_1 і придбав у власність спірну вказану вище квартиру в статусі громадянина України, а в січні 2014 року заявив про втрату цього паспорта, після чого в березні 2014 року отримав відповідь територіального підрозділу міграційної служби за вих.№ 1212-40/4933 щодо законності його перебування на території України в статусі іноземця і можливості легалізації за умови звернення спочатку до посольства ОСОБА_6 Федерації.

Однак, у порушення наведених вимог щодо проходження відповідної легалізації, позивач за допомогою малознайомих осіб, в тому числі, за його твердженнями, і ОСОБА_5, отримав тимчасове посвідченням громадянина України, видане 02.07.2015. Самарським РВ ДМС УМВСУ в Дніпропетровській області (яке фактично, за даними ГУДМС України в Дніпропетровській області, в дійсності, ніколи не видавалося).

30.07. 2015 року ОСОБА_2 на підставі тимчасового посвідчення видав ОСОБА_5 строком на три роки письмову довіреність, посвідчену приватним нотаріусом із записом в реєстрі нотаріальних дій за № 1069 для здійснення перед третіми особами представництва на управління та розпорядження всім рухомим і нерухомим майном з правом вчинення від його імені продажу майна у спосіб, обраний на власний розсуд, за ціною і на умовах, самостійно узгоджених з покупцем.

31 серпня 2015 року ОСОБА_5, діючи на підставі довіреності від імені позивача, уклала з подружжям ОСОБА_3 і ОСОБА_7 договір купівлі-продажу спірної квартири у частках відповідно 3/5 та 2/5 за ціною в 450 000 гривень, яку покупці оплатили в той же день до підписання договору грошовими переказами на суму 270 000 гривень і 180 000 гривень на відкритий на ім.*я ОСОБА_2 банківський рахунок, що підтверджено письмовим фінансовим документом.

Відмовляючи ОСОБА_2 у визнанні недійсними довіреності та договору купівлі-продажу як укладеними в результаті обману,- райсуд, повно та всебічно, у відповідності до вимог ст.ст. 213,214 ЦПКУ, з*ясувавши обставини справи, надавши їм правильну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність та недоведеність таких позовних вимог, враховуючи слідуючі обставини.

Згідно правил ст. 230 ЦКУ, за якою пред*явлені вимоги, - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

В примірнику довіреності, залишеному для зберігання у справах приватного нотаріуса ОСОБА_8 позивач власноручно написав українською мовою транскрибований запис свого прізвища і російською мовою письмово засвідчив про розуміння змісту довіреності, текст якої прочитаний, що сторони в судовому засіданні не заперечували.

Приватний нотаріус ОСОБА_9, яка укладала договір купівлі-продажу, дійсність цієї довіреності згідно з ч. 7 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» перевіряла 31 серпня 2015 року за допомогою Єдиного реєстру довіреностей, про що суду нею надані відповідні витяги включно з інформаційною довідкою про витрачання спеціального бланку нотаріальних документів.

Факт видачі довіреності не заперечував і сам позивач.

Його доводи про нерозуміння української мови, а тому введення його в оману щодо змісту повноважень у виданій ним довіреності, суд вірно не взяв до уваги, враховуючи постійну осілість позивача в Україні до видачі спірної довіреності впродовж 18 років, його листування з міграційною службою державною мовою, і, так само,

складання державною мовою позовної заяви та змін до неї, власноруч підписаних ОСОБА_2, його рукописний підпис під текстом спірної довіреності.

Твердження позивача щодо несприятливих для нього наслідків, порушення представником своїх обовязків перед довірителем, як і перевищення ним своїх повноважень, райсуд, з огляду на всі встановлені обставини справи, вірно відніс на рахунок його як довірителя.

Суд критично оцінив посилання позивача на відсутність його бажання продати квартиру, утримання його силою за місцем мешкання свого представника, що виключало його контроль за діями ОСОБА_5, з огляду на непослідовність таких тверджень, зокрема, у власноруч написаній розписці (а.с.133 т.1) позивач вказав, що, знаходячись у здоровому глузді, пам*яті, за відсутності будь-якого тиску на нього, він даною розпискою підтверджує, що всі усні та матеріальні домовленості між ним та ОСОБА_5 виконані без претензій за домовленостями, у майбутньому він до ОСОБА_5 претензій мати не буде; у період виконання домовленостей між ним та ОСОБА_5 він проживав ІНФОРМАЦІЯ_2 за своїм бажанням без примушення.

Наданий суду тристоронній договір від 30 серпня 2015 року про надання агентських послуг в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_10, які знайшли своє підтвердження в умовах цього договору, спростовує обман продавця його представником у змові з покупцями, оскільки погодження умов спірного договору відбувалося за посередництва агента з майновим забезпеченням укладення спірного договору, що виключає змову, а попередньо погоджена ціна спірної квартири в 423 708 гривень збільшена до 450 000 гривень з урахуванням звіту про оцінку цього майна на суму 449 981 гривень.

Крім того, всупереч ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду жодних доказів про заволодіння іншою особою коштами на відкритому на його ім.*я банківському рахунку, чи про відмову установи банку виплатити йому кошти з цього рахунку.

Таким чином, суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що правомірність довіреності і вчиненого представником позивача договору купівлі-продажу квартири не спростовані і підстави для їх оспорювання за ст.ст. 230, 232 ЦК України не доведені з огляду на відсутність належних доказів введення позивача в оману щодо змісту повноважень у виданій ним довіреності та змови з умислом відповідачів на заволодіння майном позивача проти його волі, всупереч його інтересам, а тому ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

В той же час, є правильною відмова суду у задоволенні зустрічних вимог про визнання дійсною довіреності, визнання за покупцями ОСОБА_4 права спільної часткової власності на спірну квартиру, оскільки законність вказаних документів не спростована, вони не визнані судом недійсними. В цій частині рішення не оскаржене.

Доводи апелянта про те, що районний суд не прийняв до уваги, що позивач не бажав видавати довіреність на продаж єдиної квартири, а також те, що довіреність він підписав під тиском осіб, які його утримували в порожній квартирі, те, що під час підписання спірної довіреності приватним нотаріусом апелянту розяснено було, що він підписує її лише для того, щоб ОСОБА_5 зібрала довідки та подала документи для отримання паспорту, який був ним загублений в 2013 році, - не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наведеними вище доказами та встановленими судом дійсними обставинами.

Твердження, що судом не враховано, що відповідно до відповіді Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року позивач, звернувшись в січні 2014 року до Жовтневого РВ у м. Дніпропетровську із заявою про поновлення втраченого паспорту, отримав відповідь, що факт видачі тимчасового посвідчення не знайшов підтвердження, - не відповідає дійсності, оскільки ці обставини судом з*ясовувались з наданням їм наведеної у рішенні оцінки, при цьому слід зазначити, що саме на прохання позивача до незнайомих йому осіб-юристів ( про що він сам зазначає у позовній заяві) допомогти в отриманні паспорту без виконання вимог закону про його звернення до посольства РФ в Україні, йому було незаконно видано тимчасове посвідчення, яким саме позивач скористався при оформленні спірної довіреності. За таких обставин позивач не може розраховувати на те, що незаконність тимчасового посвідчення громадянина України може бути для нього поважною підставою для визнання спірних правовстановлюючих документів недійсними.

З огляду на викладене, а також виходячи з того, що позивач не звертався до правоохоронних органів з причин, на які наголошував у позовній заяві, та не заявляв про неотримання грошових сум з рахунку Банку, - не можуть визнаватись обгрунтованими інші наведені у скарзі доводи, зокрема, щодо витребування від нього розписки, отримання ОСОБА_5 завдатку за квартиру, доля речей, що були у квартирі, та ін.. Твердження позивача про допущену судом неповноту у розгляді справи, недопит свідків, є безпідставними, оскільки справа розглянута повно, в той час як сам позивач не з*явився до суду апеляційної інстанції, не надав ні усних, ні письмових пояснень, а відповідно до пояснень його представника, - ОСОБА_2 виїхав до Росії, де проживає у своєї матері.

Підстав для скасування або зміни рішення - не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_11