Номер провадження 2/754/4237/17
Справа №754/5686/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у неї спільно з відповідачем народилася дитина - дочка ОСОБА_5. З серпня 2015 року відповідач не виконує свої батьківські обов"язки, не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не надає матеріальну допомогу. Позивачка має намір оздоровити дитину за кордоном, але відповідач безпідставно не надає свою згоду на виїзд дитини за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів, що пояснювали б та обґрунтовували його відмову, не наводить. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька у період з 21.06.2017 року по 30.06.2017 року включно до Туреччини.

У судовому засіданні представник позивачки уточнив позовні вимоги, просив їх задовольнити, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без годи батька у період з 15.07.2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року включно до Туреччини.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що він має бажання та можливість спілкуватися з дитиною, утримувати її, піклуватися про неї, але позивачка постійно чинить йому у цьому перешкоди. Позивачка категорично відмовляється з ним спілкуватися, не відповідає на смс-повідомлення, телефонні дзвінки. Також відповідач зазначив, що жодного разу позивачка не зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, про такий намір він дізнався лише з позовної заяви. Він не заперечує надати дозвіл, оформлений у нотаріуса, але лише за вимогою позивачки. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, повністю підтримала пояснення відповідача, у задоволенні позову просила відмовити.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом… Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження.

При реєстрації народження дитини відомості про батька були внесені зі слів матері.

У подальшому рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2016 року відповідача ОСОБА_2 визнано батьком дитини, у зв"язку з чим внесені зміни до актового запису про народження дитини.

На даний час батьками дитини ОСОБА_6 є: матір"ю ОСОБА_4, батьком - ОСОБА_2.

Як встановлено судом, з серпня 2015 року сторони разом не проживають, протягом тривалого часу між сторонами виникають сварки та суперечки щодо виховання дитини, позивачка не надає можливості відповідачу спілкуватися з дитиною.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов"язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце , зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини здругим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання.

Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Крім того, відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

- якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

- якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

- у разі пред"явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій;

- свідоцтва про смерть другого з батьків;

- рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

- рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

- рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

- довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов'язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган:упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, на підтвердження обставин, що відповідач ОСОБА_2 відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, стороною позивача не було надано жодних належних доказів, крім усних пояснень.

Що стосується наданого позивачкою листа від 13.04.2017 року, надісланого на адресу відповідача з вимогою надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, то суд його до уваги не приймає, оскільки підтвердження того, що відповідач отримав вказаний лист, суду надано не було.

Крім того, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначив про те, що не заперечує проти надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон, але лише після того, як позивачка звернеться до нього з відповідним проханням. Такого звернення від позивачки до відповідача не надходило.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, щодо того, що відповідач заперечує надати відповідний дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 немає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 141, 150, 157, 180 Сімейного Кодексу України, ст. 313 ЦК України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в′їзду в Україну громадян України", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 04 січня 2018 року.

Головуючий: