Справа № 337/474/17
Провадження № 2/337/518/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2017 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

при секретарі Куліш Л.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запорожжі цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, судових витрат,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

У позові вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.11.2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком Договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. У порушення умов договору відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим, станом на 26.01.2017 року має заборгованість у сумі 49114 грн. 14 коп., яка складається з наступного: 4589 грн. 86 коп. заборгованість за кредитом; 38709 грн. 32 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000 грн. заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф(фіксована частина); 2314 грн. 96 коп. штраф (процентна складова), тому просив стягнути з відповідачки суму заборгованості та судові витрати.

У судове засіданні представник позивача не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення, тому, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, надала суду письмові заперечення, у яких вказала, що проти позову вона заперечує, просить застосувати позовну давність до вимог позивача, щодо стягнення пені в межах однорічного строку позовної давності, розрахунку такої суми не надала суду.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, у звязку з наступним.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 212 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 58 цього ж кодексу, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 29.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого відповідачка отримала від банку кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно п.2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 Умов надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використанням, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг - у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороди банку.

Відповідно до п.п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 має заборгованість по кредитному договору, яка станом на 26.01.2017 року складає 49114 грн. 14 коп., яка складається з наступного: 4589 грн. 86 коп. заборгованість за кредитом; 38709 грн. 32 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000 грн. заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф(фіксована частина); 2314 грн. 96 коп. штраф (процентна складова), про що надав розрахунок (а.с.5).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 29.11.2013 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.6).

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", які викладені на банківському сайті складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою містяться в матеріалах справи.

Будь-яка інформація у анкеті-заяві щодо отримання бажаних нею банківських послуг, виду карток або кредитного ліміту відсутня.

У заяві не зазначено умови надання кредиту та розмір ліміту. Надана банком довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Универсальна 55 днів пільгового періоду» не містить підпису ОСОБА_1, а тому не може вважатися доказом на підтвердження того, що відповідачці на ознайомлення було надано саме ці умови та правила надання кредиту.

У своїх письмових запереченнях, відповідачка ОСОБА_1 вказала, що вона отримувала кредит у банку на платіжну картку, але не памятає яку саме суму.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором, вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала повернення кредитних коштів на картковий рахунок, останній раз 13.06.2014 року у сумі 500 грн. Після цього жодних проплат не було.

Враховуючи вказане, суд вважає, що строк позовної давності для позивача щодо звернення до суду, починає спливати з 13.06.2014 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 09.02.2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

У звязку з вказаним вище, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума тіла кредиту у розмірі 3699 грн., яка не повернута позивачу, оскільки, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

У справі, яка переглядалася, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи вказану правову позицію, суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, про що зазначено вище.

Статтею 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Виходячи з наведених норм, саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо обґрунтованості вимог про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафу в заявленому в позові розмірі та відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду такого нарахування, чого в даному випадку зроблено не було.

Наявність підстав для нарахування відсотків, комісії, пені та штрафів за кредитом позивач обґрунтовував відповідними положеннями Правил надання банківських послуг, а їх розмір - умовами кредитування. При цьому ні зазначені правила, ні вказані умови кредитування не були підписані позичальником. Через відсутність підпису позичальника на вказаних документах неможливо встановити, чи саме з цими умовами та правилами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти.

Таким чином зазначені Правила надання банківських послуг та умови кредитування не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку.

Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15.

Інших підстав для нарахування заборгованості відповідача за відсотками, комісіями, пенями та штрафами позивач до суду не представив, відтак його вимоги в цій частині є необґрунтованими та не можуть бути прийняті судом.

Враховуючи вказану правову позицію, позивачем при зверненні до суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту.

Оскільки жодних належних та допустимих доказів у цій частині позовних вимог позивачем не надано, суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості по процентам у сумі 38709 грн.32 коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 3000 грн., штрафу- фіксованої частини у сумі 500 грн. та штрафу у сумі 2314 грн. 96 коп.- процентної складової, задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненні понесені ним судові витрати пропорційно задоволених судом позовних вимог.

Як вбачається з копії квитанції КП «Приватбанк» сплатив судовий збір в сумі 1600 грн., оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 120 грн.

В іншій частині позовні вимоги необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 550, 610, 611, 626, 1054, 1056-1 ЦК України ст.ст. 88, 208, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1), зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094 м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, рахунок №3111, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.11.2013 року у сумі 3699 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у сумі 120 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено у апеляційному суді Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів через Хортицький районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Г.Є. Гнатик