АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7234/17 Справа № 208/2995/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 листопада 2014 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, служба у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітня 2013 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, служба у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 листопада 2014 року позов задоволено.

Виселено відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 листопада 2014 року- скасовано.

Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, служба у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення та зняття з реєстрації відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, служба у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення та зняття з реєстрації відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 листопада 2014 року та постановити ухвалу, якою залишити без розгляду позовну заяву.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач та усі інші мешканці підлягають виселенню з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, оскільки заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 листопада 2012 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 55,00 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк».

Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відкрито кредитну лінію у розмірі 14 тис. доларів США для купівлі квартири строком до 20 червня 2037 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 21 червня 2007 року між сторонами по справі укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» придбану за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 55 кв. м, житловою 39,10 кв. м.

ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором належним чином не виконував, тому рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 листопада 2012 року було звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 55 кв. м, житловою 39,10 кв. м.

Виселено ОСОБА_2 з квартири та зобовязано Заводський відділ Дніпродзержинського міського управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти його з реєстрації. Рішення набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у квітні 2013 року звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_2 зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Разом з тим за ч. 4 ст. 109 ЖК України, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для; надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Оскільки виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР), а позивач при зверненні до суду так під час розгляду справи в суді не зазначив житло для тимчасового проживання, яке має бути надано особам одночасно з виселенням з квартири, є всі підстави для відмови у задоволенні позову про виселення.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" , згідно з п.1 ст.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не встановлено, що іпотека припиняється, лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Виходячи із ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта, тобто рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VІІ.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Зняття з реєстрації місця проживання покладено на управління, відділи (сектори) Державної міграційної служби України (далі - ДМС ) в районах, районах у містах, містах обласного значення (територіальний підрозділ ДМС).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 листопада 2014 рокунеобхідно скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, служба у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення відмовити.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 листопада 2014 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, служба у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_5