Справа 431/3167/15-ц
Провадження 6/431/94/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області

у складі судді Форощук О.В.,

за участі секретаря Хорольської І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільську Луганської області подання начальника Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України,

встановив:

Начальник Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі ВДВС) ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України.

В обґрунтування подання начальник ВДВС посилається на те, що у ВДВС знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу на загальну суму 27 146 грн. 09 коп., та судовий збір 271 грн. 46 коп. на підставі виконавчого листа № 2/431/1812 виданий 01.12.2015 року. Державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії постанови направлено сторонам до виконання та до відома та надано строк для добровільного виконання рішення суду. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем неодноразово було направлено боржнику виклики до ВДВС, але боржник не зявлявся, поважної причини неявки боржник не вказав. Державним виконавцем та представником стягувача було здійснено виїзд за місцем проживання боржника з метою перевірки його майнового стану, де було встановлено, що боржник по зареєстрованому адресу не проживає, про що було складено акт державного виконавця. Дії ОСОБА_1 унеможливлюють подальше виконання судового рішення, оскільки боржник не виконує рішення суду про стягнення боргу на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Представник Старобільського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Луганській області у судове засідання не з явився, у письмовій заяві просив розглянути подання за його відсутності.

Розглянувши подання, перевіривши надані матеріали, суд вважає, що подання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 01 грудня 2015 року Старобільським районним судом Луганської області був виданий виконавчий лист у справі № 2/431/1812. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 23 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 27146 грн. 09 коп., судовий збір у сумі 271 грн. 46 коп.

09 грудня 2015 року на підставі виконавчого листа № 2/431/1812 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Старобільського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 49587300.

Згідно інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, у базі даних щодо перетинання державного кордону України значиться ОСОБА_1.

ВДВС неодноразово (12.12.2015 року, 19.01.2016 року, 23.03.2016 року, 14.08.2016 року, 20.10.2016 року, 01.11.2016 року, 10.11.2016 року, 21.11.2016 року) були направлені виклики до ВДВС, однак боржник до відділу не зявляється.

ВДВС з метою розшуку майна боржника ОСОБА_1, на яке можливо звернути стягнення було направлено запити до державних обліково-реєстраційний установ.

Згідно інформації Управління ОСОБА_3 України у Луганській області від 25.09.2015 року, станом на 10.09.2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль ЗАЗ 1102, держ. номерний знак Э4024ВГ. Іншого майна, на яке можливо звернути стягнення за боржником ОСОБА_1 не виявлено.

05.05.2016 року державним виконавцем на вищевказаний автомобіль було накладено арешт.

Державним виконавцем було здійснено виїзд за місцем проживання боржника за адресою: Луганська область, м. Старобільськ, вул. Луганська, 59-А з метою перевірки його майнового стану, де було встановлено, що боржник по зареєстрованому адресу не проживає, про що було складено акт державного виконавця від 20.12.2015 року, 20.04.2016 року.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: - якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2); - якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Частиною 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі- документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак, матеріали справи не містять відомостей про належне виконання державним виконавцем положень ст.ст. 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження», а саме направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відсутні докази отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржником.

На підставі зазначеного суд вважає, що державним виконавцем при зверненні до суду із поданням, не надано доказів того, що боржник ОСОБА_1 у визначеному законом порядку повідомлений про відкриття виконавчого провадження, як передбачено ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань, за умови об'єктивної спроможності божника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього.

Оскільки, відповідно до частини 2 статті 377-1 ЦПК України, зазначене подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Отже, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

Документи, які надані державним виконавцем не підтверджують саме факт ухилення боржника від виконання зобов'язань. Державним виконавцем як при зверненні до суду із поданням, так і під час розгляду судом першої інстанції подання не надано доказів вжиття усіх передбачених Законом України „Про виконавче провадження заходів примусового виконання виконавчого документу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 27146,09 грн. та судового збору у розмірі 271,46 грн. Отже, державним виконавцем на момент звернення до суду з поданням, не надано доказів на підтвердження факту свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду та відсутні відомості про обізнаність боржника з наявності відкритого виконавчого провадження, а тому суд вважає, що підстави для застосування тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відсутні, а тому в задоволенні подання начальника ВДВС слід відмовити.

На підставі викладеного і ст.33 Конституції України, ст.ст. 11, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», керуючись ч.8 ст.8, ст. 3771 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні подання начальника Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.В. Форощук