АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3569/17 Справа № 201/402/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Городничої В.С.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» - про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційних скаргах ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року та додаткове рішення того ж суду від 10 березня 2017 року, посилаючись на їх незаконність, необґрунтованість, недоведеність позовних вимог, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційних скаргах, матеріали справи, вважає оскаржувані рішення законними, такими, що повинні бути залишені без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка 18.07.2013 уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний договір, відповідно до якого вона передала банку 20 000 доларів США зі сплатою 7,5 % річних.

На виконання умов договору позивачкою в той же день було внесено грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США на рахунок № 933, що підтверджується копією квитанції від 18.07.2013. Оригінали вказаного договору та квитанції були надані як районному, так і апеляційному суду для огляду під час розгляду та перегляду справи

Райсуд обґрунтовано не прийняв до уваги посилання представника відповідача на те, що комбінації цифр і літер у тексті копії квитанції не відповідають вимогам стандарту до ЕЦП як результату криптографічного перетворення, - зазначаючи, що це не є підставою вважати, що готівка від позивачки не приймалася банком, оскільки обставина зарахування коштів у наведеній сумі є встановленою. Крім того, на квитанції мається підпис касира ОСОБА_3 та ЕЦП CAGR.ACR4970.

Приймаючи в якості доказу наведену квитанцію, райсуд детально вивчив та навів у рішенні ч.1 ст. 1059 ЦК України, вимоги статей 1, 6, 8 Закону України «Про електронний цифровий підпис» від 22.05.2003. № 851-IV- щодо юридичної сили та обовязкових реквізитів електронного документа, Постанову Правління Національного Банку України від 16.08.2006 № 320 «Про затвердження Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті», розділ IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 174 (у редакціях не момент внесення готівки) щодо належності квитанції до касових документів, порядку приймання готівки, - і зробив правильні висновки, що квитанція, отримана позивачкою від уповноваженої особи банку, за підписом касира з електронним підписом САБ,- є підтвердженням внесення нею готівки у відповідній платіжній системі та прийняття її касиром. Підпис касира на квитанції є встановленою банком системою контролю за виконанням касових операцій, дотримання якої, перш за все, покладається на працівників банку, а не на його клієнтів.

Суд також обґрунтовано не взяв до уваги твердження банку про можливість звернення позивачки за вкладом до АНО «ФЗВ», а, значить, можливість подвійного отримання нею суми вкладу, - оскільки такі твердження є надуманими припущеннями відповідача, які не підтверджені належними доказами.

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачкою було надано всі наявні докази укладення з банком договору депозитного вкладу та внесення відповідної суми вкладу, а банком не надано жодного доказу на спростування вказаного.

21.11.2014. позивачкою надіслано на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» письмову заяву про розірвання договору та повернення грошових коштів, однак ці вимоги листом від 02.12.2014 залишені без задоволення з посиланням на невизначеність статусу Кримського півострова та правового режиму та органів, які існують на теперішній час на території Криму.

Задовольняючи вимоги позивачки, райсуд на підставі всебічно досліджених матеріалів справи, наданих доказів та вимог закону, вірно виходив із наступного.

Договором передбачена можливість його дострокового розірвання, за умови попередження один одного за два банківські дні.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором.

За ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.5ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Враховуючи, що відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банком грубо порушуються наведені норми закону, положення Конституції України, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зробив висновок, що позивачка має право на їх повернення відповідачем без будь-яких обмежень.

На підставі наданих розрахунків, вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних як міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, суд вірно стягнув з відповідача на користь позивачки 20 000,00 доларів США суми самого банківського вкладу, 2 170,72 доларів США відсотків (7,5%), еквівалент 59 538,50грн. ( 1доллар= 27,428грн) за період з 18.07.2013 по 02.12.2014., 475,61 доларів США відсотків, еквівалент 13 045,03 грн. станом на 23.01.2017, тобто за період, який просить позивач, 1 287,12долл.- 3% річних, еквівалент 35 303,12грн.

Врахувавши положення статті 192 ЦК, частини третьої статті 533 ЦК; Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», розяснення, наведені у п. 14 постанови № 14 Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» щодо законного платіжного засобу на території України, а також прохання позивачки стягнути кошти в іноземній валюті за банківським вкладом в іноземній валюті, - суд вірно зазначив в резолютивній частині рішення розмір сум в іноземній валюті, вказавши еквівалент у грошовій одиниці України - гривні за курсом, встановленим Національним банком України на час ухвалення рішення.

Крім наведених вище до стягнення сум, як вбачається зі змісту позовної заяви та уточненого розрахунку, позивачка просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 3% пені в розмірі 520 790,21 доларів США, обраховану на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Райсуд, же, вирішуючи питання про право позивачки на таке стягнення, в той же час, рішення відносно даної вимоги саме за цим Законом не ухвалив.

На підставі п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України додатковим рішенням від 10.03.2017. райсуд вирішив питання стосовно заявленої до стягнення пені, обрахованої на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», стягнувши з банку суму 219 000 доларів США, що в еквіваленті по курсу 27 428грн за 1 долл. на 23.01.2017. складає 6 006 732грн. При цьому суд прийшов до вірного висновку, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги). У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2558цс15 від 01.06.2016, відповідно до якого положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини, які випливають із договору банківського вкладу, частину 3 ст. 551 ЦК України щодо можливості зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також загальне правило, що період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік, нарахування її здійснюється за кожен день прострочення, - суд зменшив заявлену до стягнення суму пені, обмеживши її розмір періодом в один рік у сумі 6 006 732грн., навівши при цьому розрахунок. В той же час, у рішенні райсуд правильно вказав, що пеня не може визначатися в іноземній валюті, оскільки має бути нарахована та стягнута лише у національній валюті України.

Доводи банку у апеляційних скаргах на рішення та додаткове рішення зводяться до недоведеності позовних вимог з підстав, що наводились стороною відповідача під час тривалого розгляду справи, та до порушення судом норм матеріального та процесуального права. Детально вивчивши та перевіривши доводи скарг, апеляційний суд не знайшов підстав для висновку, що рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального законам, усі заперечення банку розглядались під час розгляду справи по суті, висновки по ним викладені у судовому рішенні та визнаються апеляційним судом обгрунтованими, позовні вимоги - доведеними. Стверджуючи про можливість позивачки на отримання у минулому свого вкладу,- банк на запитання апеляційного суду пояснював, що особисто ним відповідні запити про отримання позивачкою суми вкладу, - не здійснювались, а тому зазначені твердження визнаються голослівними, доводи про неукладення договору, невнесення суми вкладу, - такими, що протирічать дійсно встановленим обставинам справи, наданим доказам.

Ухвалення райсудом додаткового рішення відповідало вимогам закону з огляду на те, що питання відносно вимоги про стягнення пені судом розглядалось, однак рішення відносно даної вимоги саме за Законом «Про захист прав споживачів», про що малась вимога, судом не було ухвалено. А рішення (основне) про відмову у стягненні пені було ухвалено за вимогою, яка не заявлялась, а тому доводи банку у скарзі про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення, з огляду, що позовна вимога була розглянута, - не дають підстав для скасування вказаного рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року та додаткове рішення того ж суду від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_4