АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

21 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», в інтересах якого діє Беседін Владислав Іванович,

на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», Банк), посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, просив стягнути з боржника заборгованість у сумі 10 425,28 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач через свого представника Беседіна В.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що висновки суду про відмову в задоволенні позову є помилковими. Судом не взято до уваги, що договір між відповідачем та Банком в особі філії Банку в Автономній Республіці Крим, яка на момент розгляду справи вже віднесена до території, яка є тимчасово окупованою, внаслідок чого філія Банку припинила свою діяльність. Проте, значна частина документів залишилася у приміщенні філії Банку в АРК та Банк не має до них доступу, в тому числі до документів про надання відповідачу кредитних коштів.

Вважав, що відсутність у позивача оригіналу кредитного договору не є підставою для відмови в задоволені позовних вимог, оскільки Банком були надані всі документи, у тому числі виписки по рахункам ОСОБА_2, які в силу положень ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» є зведеною обліковою бухгалтерською документацією та підтверджують наявність видачі кредиту.

Посилаючись на те, що рішення не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду від 11.04.2016 та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 7БН/2013-04 від 03.04.2013 (далі - Договір).

Позов обґрунтовано неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за Договором, внаслідок якого у нього виникла заборгованість, яка становить 10 425,28 грн.

На підтвердження доводів позовних вимог, позивачем долучено до позовної заяви розрахунок заборгованості та виписку по рахунку.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

З аналізу ч. 1 ст. 179 ЦПК України вбачається, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, то за приписами ст. 179 ЦПК України спочатку підлягає доведенню факт укладення кредитного договору та його істотні умови, а потім з'ясування обставин порушення позичальником умов договору щодо повернення отриманих коштів.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості позивачем не додано до позовної заяви доказу на підтвердження досягнення між сторонами істотних умов Договору про відкриття кредитної лінії № 7БН/2013-04 від 03.04.2013.

Неподання таких доказів до позовної заяви не позбавляє позивача права надати докази на підтвердження позовних вимог під час попереднього судового засідання або до початку судового розгляду по суті.

Як встановлено судом першої інстанції, представник позивача повідомив, що у Банку відсутні оригінал або копія Договору, оскільки даний доказ залишився у філії Банку, що знаходиться на території АРК, яка є тимчасово окупованою територією.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Договір було укладено на тимчасово окупованій території АР Крим та документи, які підтверджують видачу кредиту, зокрема Договір, знаходяться у філії Банку на території АР Крим, внаслідок чого безпідставно відмовлено в задоволенні позову.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» ( далі - Постанова).

Згідно пункту 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Таким чином, як встановлено, відокремлений підрозділ (філія) Банку на території АРК та Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та місті Севастополя.

Однак, зазначена обставина не є підставою для невиконання Банком своїх процесуальних обов'язків щодо надання доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надано належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, які підтверджують видачу кредиту, зокрема випискам по особовому рахунку не заслуговують на увагу судової колегії.

У відповідності до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно встановлено судом першої інстанції Банком на підтвердження заявлених вимог, які він обґрунтовував укладенням між сторонами кредитного договору, не надано такого доказу. Надані Банком виписки по особовому рахунку не є належними доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України, які підтверджують укладення між сторонами кредитного договору.

Виписка лише свідчить про існування відносин між сторонами, але не доводить на яких істотних умовах існували ці відносини.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», в інтересах якого діє Беседін Владислав Іванович, - відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/6748/16

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11903/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шумко А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.