Справа № 307/3544/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

27 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Мацунича М.В.,

при секретарі: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівского районного суду від 12 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тересвянської селищної ради, ОСОБА_2, ПАТ "Укргазбанк", третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійним рішення виконавчого комітету та договору іпотеки зі змінами і доповненнями,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тересвянської селищної ради, ОСОБА_2, ПАТ "Укргазбанк", третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійним рішення виконавчого комітету та договору іпотеки зі змінами і доповненнями.

На обґрунтування позову зазначає, що 27 червня 2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством "Укргазбанк" (надалі Банк) укладено кредитний договір № 153/08 за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 91000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між майновим поручителем іпотекодавцем ОСОБА_2 та ВАТ "Укргазбанк" було укладено договір іпотеки № 153/08-01 без оформлення заставної від 27 червня 2008 р., згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно, домоволодіння АДРЕСА_1, яке на праві власності належить його батькові - ОСОБА_2 Договір посвідчено приватним нотаріусом Гунда А.М.Укладенню договору іпотеки нерухомого майна передував дозвіл виконавчого комітету Тересвянської селищної ради Тячівського району оформлений рішенням від 21 травня 2008 року № 67 з якого вбачається, що виконавчий комітет селищної ради дозволив передачу домоволодіння АДРЕСА_1, право користування якими мають малолітні ОСОБА_1 1998 р.н. та ОСОБА_5 1994 р.н., за умови забезпечення малолітніх правом проживання у будинку в АДРЕСА_2. На момент укладення договору іпотеки на вихованні у відповідача ОСОБА_2 знаходилися двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 1998 р.н. та ОСОБА_5 1994 р.н. Право власності на предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння видане 06 травня 2008 р. Тересвянською селищною радою. Однією з умов надання згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотеку майна право власності або право користування, якими мають малолітні діти у відповідності до ст. 177 СК України, є гарантування збереження прав на житло неповнолітнім. Проте умови дозволу не були виконані. Нерухоме майно в АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_6 Право власності на майно оформлено у 2011 році. Дозвіл на вчинення правочинів надавався у 2008 році. Зі слів останньої вона не надавала згоди на його проживання у її будинку, жодних зобов'язань перед третіми особами не брала. Таким чином на момент надання згоди у травні 2008 року відсутні обставини ,які б гарантували його право на житло при вирішенні питання про надання дозволу на передачу в іпотеку нерухомого майна право користування, яким мають малолітні особи. Внаслідок недотримання його прав при укладенні договору іпотеки, він ризикує залишитись без місця проживання, оскільки зазначене житлове приміщення є єдиним, іншим на випадок невиконання умов договору іпотеки він не був забезпечений, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся ще в 2010 році. З врахуванням наведеного, позивач просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Тересвянської селищної ради від 21.05.2008 р.№67 про надання згоди на здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти та іпотечний договір №153/08-01 від 27.06.2008 р. зі змінами і доповненнями.

Рішенням Тячівського районного суду від 12 травня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_3 та Банком укладено кредитний договір № 153/08 за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 91000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між майновим поручителем іпотекодавцем ОСОБА_2 та Банком було укладено договір іпотеки № 153/08-01 без оформлення заставної від 27 червня 2008 р., згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно, домоволодіння № АДРЕСА_1, яке належить на праві власності - ОСОБА_2

На момент укладення договору іпотеки, єдиним власником предмету іпотеки, а саме: будинку № АДРЕСА_1 є батько позивача ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на нерухоме майно №1291 від 06.05.2008 року (а.с.33).

Укладаючи договір іпотеки від 27 червня 2008 р., іпотекодавець ОСОБА_2 надав Банку рішення Тересвянської селищної ради від 21 травня 2008 року № 67, відповідно до якого, виконавчий комітет селищної ради дозволив передачу домоволодіння АДРЕСА_1, право користування якими мають малолітні (на час укладення договору іпотеки) ОСОБА_1, 1998 року народження та ОСОБА_5, 1994 р.н., за умови забезпечення малолітніх правом проживання у будинку в АДРЕСА_2.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Оскільки, власником предмету іпотеки є батько позивача ОСОБА_2, відтак ОСОБА_1 набув права користування житлом - зазначеним будинком, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Надаючи дозвіл на вчинення правочинів, Тересвянська селищна рада виходила з того, що батьком малолітній дітей у відповідності до ст. 177 СК України гарантовано збереження прав на житло неповнолітнім, гарантуючи при цьому в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, проживання своїх малолітній дітей у будинку за адресою: АДРЕСА_2

Тобто, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Гарантуючи проживання своїх малолітній дітей у будинку за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_2 взяв на себе відповідальність за їхні житлові права у майбутньому.

Обґрунтовуючи заявлений позов, зокрема незаконність рішення щодо надання згоди органу опіки та піклування (Тересвянської селищної ради) на укладення договору іпотеки, ОСОБА_1 зазначав, що умови згоди виконані не були, оскільки таку власник будинку в АДРЕСА_2 ОСОБА_6 не надавала. Крім того, вказував на те, що внаслідок недотримання його прав при укладенні договору іпотеки, він ризикує залишитись без місця проживання, оскільки зазначене житлове приміщення є єдиним, іншим на випадок невиконання умов договору іпотеки він не був забезпечений.

Як вбачається з матеріалів справи, мати позивача ОСОБА_5 з 1986 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, (а.с.66), а батько позивача ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.65).

Згідно довідки Тересвянської селищної ради №1040 від 21.05.2008 року, батько позивача ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, та його склад сім'ї: дружина ОСОБА_5, син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_5 (а.с.67).

На момент отримання згоди Тересвянської селищної ради та на момент укладення договору іпотеки позивачу ОСОБА_1 було 10 років, а його сестрі ОСОБА_5 - 14 років.

Виходячи з ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Таким чином, на момент надання згоди та укладення договору іпотеки, позивач та його сестра ОСОБА_5 мали право користування житлового будинку не лише за адресою: АДРЕСА_5, а й за місцем реєстрації матері за адресою: АДРЕСА_2 та за місцем реєстрації батька за адресою: АДРЕСА_3.

Надаючи згоду на укладення договору іпотеки, орган опіки та піклування пересвідчився в тому, що малолітні діти мають право на проживання також в іншому житлі, відмінному від предмету іпотеки, а саме: за місцем офіційної реєстрації матері за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, як вбачається з копії паспорта, позивач ОСОБА_1 наразі також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4.

Відтак, твердження апелянта, що на випадок невиконання умов договору іпотеки він не був забезпечений іншим житлом і ризикує залишитись без місця проживання спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними рішення селищної ради та іпотечного договору, оскільки їх укладення не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітніх дітей (на час укладення договору іпотеки) ОСОБА_1 на користування домоволодіння АДРЕСА_5.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 312, 314, 315,317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тячівского районного суду від 12 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: