Справа № 682/121/16-ц
Провадження № 2/682/10/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області у складі :

головуючого судді Мацюка Ю.І.,

з участю секретаря Захарчук С.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Славутського міськрайонного суду Хмельницької області в місті Славута цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсним заповіту,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_6, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10 квітня 2015 року померла її баба ОСОБА_7 Представник позивачки вказує на те, що 13 березня 2015 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, яке належатиме їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, ОСОБА_3 Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 200.

02 квітня 2015 року ОСОБА_7 склала новий заповіт, яким заповіла все своє майно, яке належатиме їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, відповідачці ОСОБА_4 Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 283.

Останній зазначений заповіт вважають недійсним з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки померла ОСОБА_7 перенесла інсульт, хворіла на цукровий діабет та декілька останніх років провела у ліжку, так як не могла ходити, у звязку із ампутованими пальцями на ногах, в якої розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, що впливало на її психологічний стан, ОСОБА_7 не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними, в останні дні життя, з метою отримання у власність майна, відповідачка примусила скласти заповідача заповіт на її користь.

Представник позивача наголошувала на тому, що протягом тривалого періоду часу, аж до моменту смерті, ОСОБА_7 перебувала під постійним наглядом ОСОБА_6 та соціального працівника, у місці свого постійного проживання, а перед самою смертю, з 01 квітня 2015 року, під наглядом ОСОБА_8, оскільки ОСОБА_6 була вагітна, і їй було важко здійснювати догляд за ОСОБА_7

Крім того, представник вказує на те, що у період з 13 березня 2015 року по 31 березня 2015 року померла ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділені Славутської ЦРЛ.

Посилаючись на ч. 1 ст. 225 ЦК України, ОСОБА_3 просила визнати недійсним складений заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений 02 квітня 2015 року приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 283.

07 квітня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено приватного нотаріуса Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, направила до суду своїх представників.

У судовому засіданні представники ОСОБА_6 та ОСОБА_1 позов підтримали, вказуючи на те, що в судовому засіданні обєктивно встановлено, що станом на момент складання заповіту ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, тому є передбачені законом підстави для задоволення позову та визнання недійсним заповіту, посвідченого 02 квітня 2015 року.

Відповідачка ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказують про те, що заповіт був складений відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для визнання його недійсним не встановлено, просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями глави 84 ЦК України.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

В судовому засіданні обєктивно встановлено, що 10 квітня 2015 року померла ОСОБА_7, що підтверджується даними копії свідоцтва про смерть серії І-БВ № 248377.

З даними копії спадкової справи № 28/2015 від 21 квітня 2015 року, яка була заведена приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5, після смерті ОСОБА_7 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_4

21 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 та 07 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до Славутської державної нотаріальної контори Хмельницької області.

Листом від 19 жовтня 2015 року за вихідним № 1578/01-16 Славутська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_3 про те, що її заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 перенаправляється до приватного нотаріуса Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5, у звязку з тим, що спадкова справа після смерті ОСОБА_7 заведена у неї.

За своє життя померла ОСОБА_7 двічі складала заповідальне розпорядження.

На підставі заповіту, посвідченого 13 березня 2015 року приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 200, ОСОБА_7 заповіла все своє майно, яке належатиме їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, позивачці ОСОБА_3

02 квітня 2015 року ОСОБА_7 склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 283, згідно якого заповіла все своє майно, яке належатиме їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право відповідачці ОСОБА_4

За даними копії медичної картки стаціонарного хворого № 2006 вбачається, що ОСОБА_7 з 13 березня 2015 року по 26 березня 2015 року проходила лікування в терапевтичному відділені Славутської центральної районної лікарні з діагнозом «Транзиторна ішемічна атака? Прикома. Цукровий діабет ІІ типу» та знаходилась під наглядом лікарів.

Згідно довідки Славутської підстанції екстреної медичної допомоги № 6 від 25 квітня 2016 року в період з 01 квітня 2015 року по 10 квітня 2015 року зареєстровано виклик за № 5 5870 від 10 квітня 2015 року до ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, діагноз констатація смерті.

Допитана в судовому засіданні третя особа приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 повідомила, що перед початком роботи по виготовленню заповіту, переконалася, що ОСОБА_7 володіє ситуацією, тобто є дієздатною, здібною усвідомлювати свої дії, що волевиявлення є справжнім і вільним.

Аналізуючи показання приватного нотаріуса ОСОБА_5, яка у суді підтвердила перебування спадкодавця ОСОБА_7 під час складання заповіту у стані, який не давав підстав сумніватися у її можливості давати звіт своїм діям та керувати ними, суд вважає, що волевиявлення спадкодавця було вільним.

Суд не приймає до уваги показання свідків, які були допитані у судовому засіданні, оскільки свідки не є спеціалістами в галузі медицини, зокрема, психіатрії, а тому не можуть визначати психологічний стан особи, зокрема, ОСОБА_7 на момент складення заповіту.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З частини 1 ст. 202 ЦК України вбачається, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За клопотанням представників позивачки ОСОБА_3, ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 травня 2016 року у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання, чи страждала ОСОБА_7 на час складання та посвідчення заповіту, а саме на 02 квітня 2015 року, будь-якими психічними захворюваннями; чи могла ОСОБА_7 на час складання та посвідчення заповіту, а саме на 02 квітня 2015 року, розуміти значення своїх дій та керувати ними; чи могла ОСОБА_7 внаслідок притаманного їй психічного стану зрозуміло висловлювати своє волевиявлення та спілкуватися з оточуючими.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 418 від 08 липня 2016 року, експертам не представилося можливим встановити чи могла ОСОБА_7 на час складання та посвідчення заповіту, а саме на 02 квітня 2015 року, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що обставини, з яким закон повязує застосування ч. 1 ст. 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними. Крім того, відповіді з медичних установ, дані амбулаторної карти не дають підстав вважати, що заповідач мала психічні розлади. Оскільки позивачкою не надано доказів того, що на момент складання заповіту заповідачка не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, ч. 6 ст.147, ст.ст. 212-215 ЦПК України, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 225, 1233, ч. 2-4 ст.1254, ч. 2 ст.1257 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсним заповіту, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Хмельницької області через Славутський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Мацюк Ю. І.