Справа № 761/8926/17
Провадження № 6/761/259/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.,

при секретарі Триндюк А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), заінтересовані особи - ОСОБА_1, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 12.09.2006 р. по справі 10/5 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Пегас Плюс», 3-тя особа - БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, суд

встановив:

Заявник звернувся до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду, у якій просить суд Скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 12 вересня 2006 року у справі № 10/5 за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Пегас Плюс», третя особа - Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, посилаючись на його незаконність.

Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти заяви заперечувала та просила відмовити в її задоволенні.

Представник заінтересованої особи КП КМР «КМБТІ» в судовому засіданні щодо прийняття рішення по заяві поклався на розсуд суду.

Інші заінтересовані особи в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду заяви повідомлялися належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив.

Згідно довідки Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс», станом на 07.09.2017р. третейська справа №10/5 від 12.09.2006 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «пегас плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, сплинув строк зберігання даної справи, а тому надати справу для розгляду не являється можливим, а тому судом були досліджені матеріали справи та документи, які були надані сторонами, при цьому факт винесення Постійно діючим третейським судом при асоціації «Український правовий альянс» оскаржуваного рішення та його текс наданий суду представником заявника, сторонами не заперечувався.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

02.05.2006 між товариством з обмеженою відповідальністю «Пегас Плюс» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу кафе б/н від 02.05.2006.

Згідно п. 1.1 договору купівлі-продажу продавець передає, а покупець приймає та оплачує, відповідно до умов договору, що визначені в цьому договорі, кафе для громадського харчування, загальною площею 118, 58 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу кафе б/н від 02.05.2006 було здійснено без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, що суперечить нормам ст. 657 Цивільного кодексу України.

02.05.2006 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Договору купівлі-продажу кафе б/н від 02.05.2006, згідно п. 1. якого сторони погодили нотаріально посвідчити Договір купівлі-продажу кафе б/н від 02.05.2006 протягом 5 днів з моменту підписання Договору купівлі-продажу кафе б/н від 02.05.2006 та Додаткової угоди № 1 від 02.05.2006 до нього.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме пунктом 13 встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суду необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію,порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна кафе від 02.05.2006 здійснено без його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, що суперечить нормам ст. 657 ЦК України.

Відповідно до положень частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, згідно із частини 1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до частини 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом частин 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Частина 5 ст. 55 Конституції України визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ураховуючи положення ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, Закону України "Про третейські суди" та ст. 21 ЦПК України, третейський суд як недержавний орган за цим Законом має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду про передачу спору на розгляд третейського суду, і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди.

Прийнявши рішення про визнання права власності на новостворене нерухоме майно поза установленою процедурою введення його в експлуатацію, Постійно діючий третейський суд при асоціації «Український правовий альянс» перешкодив позивачу у виконанні покладених на нього обов'язків щодо забезпечення дотримання законодавства у сфері містобудування та архітектури, державних стандартів, норм і правил, правил забудови міста Києва, затвердженої містобудівної документації, здійснення контролю за їх реалізацією, та як наслідок- створив підстави для експлуатації не прийнятого у встановленому законодавством порядку об'єкту містобудування, що було прямо заборонено чинною на той час редакцією статті 18 Закону України «Про основи містобудування».

Згідно з статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до Положення про Департамент, затвердженого розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 27.01.2011 № 90 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2014 № 1550) одним із завдань Департаменту є забезпечення реалізації державної політики у сфері містобудування та архітектури на території м. Києва та забезпечення дотримання законодавства у сфері містобудування, державних стандартів, норм і правил, затвердженої містобудівної документації.

Згідно пункту 6 Положення Департамент відповідно до визначених галузевих повноважень виконує такі завдання: погоджує в установленому порядку проекти землеустрою; погоджує містобудівні та архітектурні проектні рішення об'єктів, розташованих в історичній частині міста, історичних ареалах, на магістралях та площах загальноміського значення, а також тих, що плануються та проектуються із залученням бюджетних коштів; надає містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки; надає будівельний паспорт забудови земельної ділянки; забезпечує ведення містобудівного кадастру; здійснює керівництво Службою містобудівного кадастру, яка є структурним підрозділом у складі Департаменту, з питань щодо: організації проведення постійного містобудівного моніторингу та занесення результатів в базу даних містобудівного кадастру на території міста Києва.

Станом на 12.09.2006 (дата прийняття оспорюваного рішення) Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (станом на 12.09.2006 - Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища) діяв на підставі рішення Київської міської ради від 10.07.2003 № 584/744 «Про затвердження Положень про головні управління, управління та інші структурні підрозділи виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)».

Так згідно з пунктом 5 Положення про Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища основними завданнями Головного управління були: забезпечення реалізації державної політики у сфері містобудування та архітектури на території міста Києва; аналіз стану містобудування, організація розроблення, проведення експертизи архітектурно-планувальних частин проектів, подання на затвердження в установленому порядку генерального плану міста Києва, іншої містобудівної документації; забезпечення дотримання законодавства у сфері містобудування та архітектури, державних стандартів, норм і правил, правил забудови міста Києва, затвердженої містобудівної документації, здійснення контролю за їх реалізацією.

Згідно з пунктом 6 Положення Головне управління здійснювало: погодження, у встановленому порядку, паспортів опорядження фасадів та освітлення об'єктів архітектури; організацію розроблення та проведення експертизи містобудівної документації для території міста Києва, підготовку висновків щодо її затвердження; затвердження архітектурно-технічних паспортів; розроблення пропозицій та підготовку висновків щодо розміщення і будівництва житлово-цивільних, комунальних, промислових та інших об'єктів, створення інженерно-транспортної інфраструктури, розгляд і погодження проектів конкретних об'єктів архітектури та надання замовникам висновків щодо їх затвердження; внесення пропозиції щодо прийняття згідно із законодавством рішень стосовно самовільно збудованих будинків та споруд; проведення розмічувальних робіт (крім встановлення меж земельних ділянок у натурі), винесення в натуру вісей будівель, споруд і ліній інженерних комунікацій, червоних ліній вулиць, доріг; здійснення систематизації зазначених матеріалів, надання дозволу на проведення інженерних вишукувань для будівництва; організацію ведення містобудівного кадастру міста Києва тощо.

Статтею 24 Законом України «Про планування і забудову територій» було визначено, що фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом.

Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови (далі - комплексний висновок). Крім того, відповідно до статті 27 названого закону фізичні, юридичні особи, які отримали дозвіл на будівництво об'єкта містобудування, отримують вихідні дані на проектування цього об'єкта, що забезпечується виконавчими органами відповідних міських рад або відповідними районними державними адміністраціями.

Згідно з вихідними даними на проектування замовником розробляється проектна документація на будівництво (ст. 28 Закону), після чого отримується дозвіл на виконання будівельних робіт, який власне і надавав особі право на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт.

Аналіз зазначених правових норм та змісту оспорюваного рішення від 12.09.2006 дає підстави вважати, що Постійно діючий третейський суд при асоціації «Український правовий альянс», визнавши за особою право власності на новостворене нерухоме майно, фактично підмінив установлену законом процедуру будівництва та введення в експлуатацію об'єкта містобудування, та усунув Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища (Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від виконання покладених на нього обов'язків у сфері містобудівної діяльності, зокрема, обов'язків щодо надання дозволу на будівництво, розроблення та підготовки висновку щодо розміщення і будівництва об'єкта містобудування, надання вихідних даних на проектування, затвердження проекту, а в подальшому - участі у прийнятті його в експлуатацію у встановленому законом порядку.

При цьому Постійно діючий третейський суд при асоціації «Український правовий альянс» повністю проігнорував факт, що стаття 331 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок набуття права власності на новостворене майно, не передбачає можливості виникнення права на таке майно на підставі рішення суду (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначена у рішенні від 24.01.2011 № 6-66св10).

Прийнявши рішення про визнання права власності на новостворене нерухоме майно поза установленою процедурою введення його в експлуатацію, Постійно діючий третейський суд при асоціації «Український правовий альянс» перешкодив заявнику у виконанні покладених на нього обов'язків щодо забезпечення дотримання законодавства у сфері містобудування та архітектури, державних стандартів, норм і правил, правил забудови міста Києва, затвердженої містобудівної документації, здійснення контролю за їх реалізацією, та створив підстави для експлуатації не прийнятого у встановленому законодавством порядку об'єкту містобудування, що було прямо заборонено чинною на той час редакцією статті 18 Закону України «Про основи містобудування».

За таких обставин, ухваленням оспорюваного рішення Третейський суд вирішив питання про права і обов'язки особи, яка не брала участі у справі, а саме - Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища (Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке не було і не могло бути стороною третейської угоди, що є безумовною підставою для скасування рішення Третейського суду відповідно до статті 389-5 ЦПК України та статті 51 Закону.

Згідно з позицією, висловленою у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі N6-831цс15, за змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» N 1701-IV підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До компетенції третейських судів належить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

Порядок здійснення містобудівної діяльності в Україні на час ухвалення оспорюваного рішення був врегульований, зокрема, і Законом України «Про основи містобудування». Зазначений закон визначає правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні і спрямований на формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини. Його норми, спрямовані на регулювання містобудівної діяльності, мають імперативний характер та обмежують свободу при її здійсненні.

Статтею 25 Закону України «Про основи містобудування» встановлено відповідальність за порушення містобудівного законодавства.

За таких обставин, норми зазначеного Закону України «Про основи містобудування» мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини.

Отже, наявність у правовідношенні щодо визнання права власності на новостворене нерухоме майно такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такий спір до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися у приватному порядку третейським судом.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 22, 116, 220, 331, 334, 640, 657 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 258, 263-265, 354, 355, 458, 460, 461 ЦПК України ЦПК України, Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про основи містобудування» суд,

в и р і ш и в:

Заяву Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), заінтересовані особи - ОСОБА_1, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 12.09.2006 р. по справі 10/5, задовольнити.

Скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 12.09.2006 р. по справі 10/5 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Пегас Плюс», 3-тя особа - БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку, передбаченому для оскарження рішень суду.

Ухвала суду, якщо вона не була оскаржена в апеляційному порядку, набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя