№ 207/1014/16-ц
№ 2/207/101/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року м. Кам'янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Юрченко І.М.

при секретарі: Сівачук А.А.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Міняєва А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам'янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених уточнених позовних вимог (ар.с.127-130) зазначив, що 14 вересня 2007 року між ним - ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі - Банк, Кредитор або Відповідач) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 29 000,00 доларів США (двадцять дев'ять тисяч доларів США) однією сумою, що дорівнює еквіваленту 146 450,00 (сто сорок шість тисяч чотириста п'ятдесят) гривень за курсом НБУ на день укладання цього Договору. Строк кредитування був встановлений до 14.09.2027 року.

Згідно з п.1.2.2 розділу 1 Договору, Позивач зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 289,55 (двісті вісімдесят дев'ять) доларів 55 центів США в день сплати ануїтетних платежів. За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування, згідно п.1.3.1 розділу 1 Договору, процентна ставка встановлювалась в розмірі 10,5% річних.

Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) Позивачу було рекомендовано працівниками Відповідача тому, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні.

Разом з цим позивач вважає, що договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону. Тому позичальник, який отримав споживчий кредит в іноземній валюті має право звернутися до суду з позовом про визнання договору споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним.

Позивач вважає, що при укладанні даного Договору, банком були порушені його законні права. Порушення Відповідачем чинного законодавства України в галузі кредитування полягає в наступному.

Кредитний договір суперечить законодавству України про захист прав споживачів. Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з Позивачем.

Зміст спірного Договору суперечить приписам частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ані протягом його дії, Відповідач не повідомляв Позивача у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Банком обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту: перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною та неналежної якості: продукція - валютний кредит, надана Позивачу банком є небезпечною для його майнових інтересів, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості та криє в собі ризик для майна Позивача. Ціну продукції визначено неналежним чином - вартість кредиту визначено всупереч «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168).

Позивач зазначив, що відповідно до ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Позивачу з боку Банку не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні та вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання Позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Згідно п.5 ч.З статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови Договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо застосувати всі санкції передбачені Договором одночасно, то Позивач мав би сплатити більше 60 % процентів.

Проте, згідно п.9 ч.І статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору".

Отже, спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, що є порушенням п.9 ч.І ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

На підставі викладеного позивач в останній уточненій позовній заяві від 01.12.2017р. (т.2, ар.с.10) просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 14 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та визнати недійсним Договір іпотеки №0/1 від 14.09.2007року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3.

У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги від 01.12.2017р. у повному обсязі і надав суду пояснення, які повністю співпадають з доводами, викладеними в позовній заяві, а також зазначив, що позивач інших позовних вимог не має та не підтримує і просить суд розглядати позов в межах вимог, заявлених в останній уточненій позовній заяві від 01.12.2017р.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав у повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (т.1 ар.с.53-58, 149-151). Крім того відповідач просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність і відмовити у задоволенні позову, про що подав суду відповідну заяву (т.1 ар.с.164).

Третя особа: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутністю (т.1 ар.с.175).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав:

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків:

У судовому засіданні встановлено, що 14 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (т.1 ар.34-43).

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до п. 1.1 договору про надання споживчого кредиту від 14 вересня 2007 року, який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем, банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземні валюті в сумі 29000,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором, з терміном повернення не пізніше 14.09.2027 року (п.1.2.2).

Відповідно до п.1.2.2 Договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 289,55 доларів США (двісті вісімдесят дев'ять доларів США 55 центів) в день сплати ануїтетних платежів.

Укладаючи договір, сторони за ним погодили також порядок нарахування та сплати процентів (п.1.3.1-1.3.3), черговість погашення грошових зобов'язань (п. 1.6) тощо.

Відповідно до пункту 1.2.2. договору позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок НОМЕР_1 відкритий в АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до пункту 1.2.3. договору Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів, спрямованих на погашення кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів, можливих штрафних санкцій, що визначені цим договором, в повному обсязі на рахунок банку, визначений у пункті 1.2.2. цього договору.

14.09.2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки №0/1 (т.1 ар.с.169-171), відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до даного договору іпотекою забезпечується виконання усіх грошових зобов'язань іпотекодавця (ОСОБА_3) за кредитним договором №0 від 14 вересня 2007 року.

Також у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 особисто 13.09.2007 року звернувся до АКІБ «УкрСиббанк» з заявою про кредитування для придбання нерухомості, надав кредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом в заяві (ар.с.59-60).

Банк виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, що підтвердив особисто представник позивача у судовому засіданні.

Твердження позивача стосовно того, що Позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

У судовому засіданні було встановлено, що перед укладенням Кредитного договору Банком, а саме 13.09.2007 року відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» Позичальнику надано інформаційний лист (ар.с.61), що підтверджується підписанням Позичальником Кредитного договору, в якому у тому числі роз'яснюється про умови кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними.

В пункті 10.13 Кредитного договору, який своїм підписом засвідчив позичальник, також зазначено, що перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невід'ємною частиною Договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року, що підтвердив власним підписом (ар.с.194-202).

З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відтак, банком дотриманні вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в момент вчинення оспорюваного правочину. Графік підписаний сторонами договору також відповідає вищенаведеним вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

У відповідності до п.п.9.2 Кредитного договору - підписуючи цей Договір, Позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного Договору, а також те, що він повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за ним і погоджується з ними, а також те, що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

Відповідно до п. 10.13 Кредитного договору, Позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про умови кредитування, наявні форми кредитування, про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа тощо є неправдивими, такими що не відповідають дійсності.

Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, видавши кредитні кошти Позичальнику. За рахунок кредитних коштів Позичальником було придбано нерухомість, яку останній передав банку в іпотеку.

Як було встановлено судом, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, та позивач здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов договору протягом семи років, виконував зобов'язання за кредитним договором належним чином (факт повернення кредитних коштів за тілом кредиту до 15.01.2015 року та остання оплата процентів за користування кредитними коштами 15.01.2015 року підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту) (ар.с.62-72).

При укладенні кредитного договору банком були дотримані вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому, ОСОБА_3 не скористався правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликав свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.

Разом з тим, на даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення позивачем своїх власних майнових потреб, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Водночас, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

З огляду на зазначене, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що Позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість отримати кредит в АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») або в іншій банківській установі в національній валюті, або оформити кредит на інших умовах тощо. Право вибору конкретної споживчої послуги належить виключно споживачеві, тим більше що Позичальник до укладення кредитного договору отримав інформаційний лист, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», також погодився з умовами кредитного договору, та усвідомлював можливість коливання валютного ринку.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.05.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже у будь-якому випадку ризики, у т.ч. валютні щодо повернення кредитних коштів несе саме споживач послуг.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_3 не заявляв додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином.

Факт підписання ОСОБА_3 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останнього з його умовами.

Суд доходить висновку про безпідставність посилання позивача на те, що оскільки ПАТ «Укрсиббанк» не були проведені розрахунки сукупної вартості кредиту, то такий договір є недійсним, оскільки представником відповідача ПАТ «Укрсиббанк» було надано документи, які передували укладанню кредитного договору між сторонами, в тому числі і що стосується сукупної вартості кредиту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Позивач посилається на те, що банком не надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Суд вважає, що вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та "Інформаційний лист", в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивач ознайомився та прийняв умови кредитування підписавши вказані документи до та під час укладення кредитного договору.

Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується змістом кредитного договору та додатками до нього, з якими позивач був ознайомлений.

За таких обставин доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено, що перед його підписанням він мав можливість ознайомитися із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписав.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов кредитування та їх відмінностей, у додатках до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту", які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування (правова позиція у справі № 6-1341цс15 від 02.12.2015р.)

Крім того, зазначивши, що підставою недійсності договору є обмеження права споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації (ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), ОСОБА_3 послався на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у зв'язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).

Однак положення статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містять інші самостійні підстави визнання умови або умов угоди недійсними. Згідно ч.5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції що була чинна на день укладення правничу від 13.01.2006 року) встановлено, - якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Тобто, за змістом цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не весь договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Таким чином, ОСОБА_3 не врахував, що ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Застосовуючи зазначені норми, позивач зазначених положень не врахував та не вказав, на підставі яких ознак, зазначених у ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікували умови договору як такі, що обмежують права споживача.

Стосовно несправедливих умов кредитного договору ОСОБА_3 в позові не зазначає, положення яких саме умов він вважає несправедливими та за яких підстав. Позовні вимоги є досить абстрактними. Несправедливими Позивач вважає умови «які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку. Договір не містить порядку зміни договору який би враховував інтереси споживача»

Укладаючи кредитний договір, в п.9.2. Позичальник підтвердив свою здатність виконувати обов'язки даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника тощо.

У відповідності до 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться.

Банком виконані умови кредитного договору - кредит отриманий Позичальником у повному обсязі на умовах вказаного договору, тож інша сторона правочину має нести відповідальність зі своєї сторони..

Укладаючи договір сторони дійшли згоди що Зміни до Договору оформлюються шляхом підписання Сторонами відповідних додаткових угод до нього крім Випадків коли цим договором прямо не передбачено, що зміни його умов не потребують укладання будь-яких угод.

Відповідно до п.6.1 кредитного договору Позичальник має право ставити питання про перенесення термінів погашення заборгованості за цим договором у випадках тимчасових фінансових чи інших ускладнень за незалежному від Позичальника обставин.

При цьому п.10.16 кредитного договору - листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення однією Стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу зазначену у розділі 13 Договору.

Отже зазначені умови кредитного договору дають можливість звертатися Позичальнику до Кредитора з будь-якими заявами, пропозиціями щодо укладання додаткових угод до кредитного договору, однак останній жодного разу не звертався до банківської установи у спосіб передбачений умовами договору, ніяких доказів суду з даного приводу не надав.

Щодо несправедливих умов в частині встановлення вимог щодо сплати Позичальником непропорційно великої суми компенсації, позивач зазначає, що «якщо застосувати всі санкції передбачені договором одночасно, то позивач мав би платити 60%», при цьому Позивач ОСОБА_3 не зазначає як він вирахував такий коефіцієнт (60%), від якої величини складає 60% і яка є сума у грошовому еквіваленті розрахована ним, чи то є плата за кредит у розмірі 60% річних..

Крім того, Позивач помилково розуміє умови розділу 8 кредитного договору (щодо відповідальності сторін) оскільки застосування штрафних санкцій можливе лише за умови порушення позичальником умов кредитного договору, при цьому на прострочену суму основного боргу (тіло кредиту) банк має право нараховувати подвійну процентну ставку у розмірі 21 % , а на суму прострочених процентів нараховується пеня ( з 32 дня прострочення) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту, що розраховується за методом «факт/360». При цьому штрафні санкції нараховуються виключно у національній валюті.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.09.2007 року, що міститься в матеріалах судової справи № 209/28/16-ц, у Дніпровському районному суді м. Дніпродзержинська за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6 «про стягнення боргу» - провадження у якій зупинено до вирішення питання у даній справі до набрання законної сили судового рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 207/1014/16 за позовом ОСОБА_3 до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів» загальна сума штрафних санкцій складає 14 075,90 грн. В той час як загальна сума боргу по кредиту та процентам становить 26 068,56 доларів США (що в еквіваленті становить 603 160,94 грн.), а загальна сума штрафних санкцій до загальної суми боргу ( тіло +%) у відсотковому відношенні дорівнює 2,3336 % (=14075,90 / 603160,94 х100), що підтверджується відповідним розрахунком (т.1 ар.с.163). В той час, якп.5.ч.3.ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено що несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

Отже твердження Позивача щодо непропорційно великої суми у розмірі 60% від вартості продукції - є надуманим, таким що не відповідає дійсності.

Так, у справі №6-40цс13 в постанові ВСУ від 11 вересня 2013 рок, та Постанові ВСУ справі 6-660цс16 від 08.06.2016 року Верховний суд України висловивши наступну правову позицію: «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві», чого у випадку з оспорюваним кредитним договором не мало місця.

Окрім цього, позивач зазначає в уточненій позовній заяві, що згідно статті 15 Закону "Про захист прав споживачів", у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Разом з цим позивач неправильно цитує дану статтю, так як в ній зазначено, що у перелічених випадках позивач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Але ж у даному випадку позивач просить саме визнати договір недійсним і суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позовних вимог.

Щодо позовних вимог невідповідності валюти договору та відсутності повноважень банку здійснення валютних операцій суд зазначає наступне.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.

Основний Закон (ст.99 Конституції України) не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Іноземна валюта може використовуватись у випадках і в порядку, встановленому законом.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначають операції банків із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

За приписами статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до п.«в» ч.4, ст. 5 Декрету КМУ індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету КМУ. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275 (далі-Положення).

Відповідно до п. 5.3 Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, Банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

24 грудня 2001 р. Банк отримав від НБУ банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і Позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства (ар.с.73-75).

Крім того, у відповідності до пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» - у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що НБУ на виконання Декрету КМУ «Про валютне регулювання» в межах повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п.1.5. Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже на час укладання кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк»(правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.. Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності угоди є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього кодексу.

Позивачем не наведено жодної підстави, з приводу визнання іпотечного договору недійсним. В той час як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідченим, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний об'єм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладання була вільною.

Оскільки Позивачем не наведені правові підстави позовних вимог, іпотечний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, і суд вважає, що підстав для задоволення позову в цій частині не має.

Таким чином, вивчивши всі обставини та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Окрім цього слід зазначити наступне.

Враховуючи, що відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України, слід також зазначити, що відповідно до ст.256 ЦК України - позовна давність це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивач з 14.09.2007 року з дати укладення кредитного договору виконував його умови, суд вважає що йому було достеменно відомо про наявність договору та його умов, і власними діями він визнав умови договору, здійснював погашення, а необізнаність позивача з правових питань не є поважною причиною пропущення позовної давності. А отже, суд приходить до висновку, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, окрім всіх вищеперелічених, є також сплив позовної давності.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 61, 213, 214, 215, 218, 292,294,296, п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна про визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року, укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3; визнання недійсним Договору іпотеки №0/1 від 14.09.2007року, укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги особами, які брали участь у справі у десятиденний строк з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.М.Юрченко