РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2017 м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Рівне

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали та просять суд усунути перешкоди у користуванні приватною власністю позивача шляхом позбавлення ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням квартири № 4 житлового будинку № 52-А, що знаходиться на вулиці С.Крушельницької у місті Рівному. Крім того, посилаючись на статтю 217 ЦПК України, просять суд визначити порядок виконання рішення суду та на виконання вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зобовязати Рівненський міський відділ ДМС України зняти з реєстрації місця перебування ОСОБА_3Є з квартири № 4 житлового будинку № 52-А, що знаходиться на вулиці С.Крушельницької у місті Рівному, а також виселити ОСОБА_3 з цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що позивач ОСОБА_1 є єдиним повноправним власником квартири № 4 житлового будинку № 52-А, що знаходиться на вулиці С.Крушельницької у місті Рівному (далі спірна квартира). Спірну квартиру позивач отримав у спадок, а тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя. У спірній квартирі зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_3, а також двоє їх дітей. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року. Через проживання відповідача у спірній квартирі позивач позбавлений права користування і володіння своєю власністю.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали та просять суд у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

На заперечення позовних вимог посилаються на те, що відповідач, як колишній член сімї позивача, з якою за рішенням суду на проживання залишено двох дітей, за наведених позивачем обставин не може бути позбавлена права користування спірною квартирою, оскільки такого права вона не втратила.

Також посилаються на те, що відповідач жодних перешкод позивачу у користуванні та володінні спірною квартирою не чинила і не чинить. Позивач має ключі від квартири, може у будь-який час прийти та проживати, однак цього не робить. Відповідач проживає у спірній квартирі разом з двома дітьми, батьком яких є позивач, займається їх вихованням та утриманням. Відповідач також займається утриманням спірної квартири і несе всі необхідні витрати, оформляє субсидії. Що стосується виселення, то з такими вимогами позивач до відповідача не звертався.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири № 4 житлового будинку № 52-А, що знаходиться на вулиці С.Крушельницької у місті Рівному на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2003 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим комунальним підприємством «Рівненське бюро технічної інвентаризації» 17 листопада 2003 року.

Як слідує з рішення Рівненського міського суду від 21 квітня 2016 року у справі № 569/16704/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, сторони з 10 жовтня 1997 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згаданим рішенням суду від 21 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, діти залишені на проживання з матірю.

Позивач та відповідач разом з дітьми проживали у квартирі № 4 житлового будинку № 52-А, що знаходиться на вулиці С.Крушельницької у місті Рівному та зареєстровані у ній, про що свідчить адресна картка за вказаною адресою від 26 березня 2016 року. На теперішній час у спірній квартирі проживає відповідач з дітьми.

Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Розглядаючи питання про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд має з'ясувати, на які передбачені законом підстави для виселення відповідача посилається позивач, оскільки відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Таким чином, відповідно до статті 157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 вселилася у спірну квартиру як член сімї власника позивача ОСОБА_1 і продовжує проживати в ній разом зі своїми та позивача дітьми як бувший член сімї власника, вона може бути виселена з квартири лише на підставі статті 116 ЖК України, а не на підставі статей 317 і 319 ЦК України.

Згідно вимог частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення за статтею 116 ЖК це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними. Навіть неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення відповідача за цією нормою.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 269,270,310,311 ЦК України право на місцепроживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місцепроживання, здійснюють батьки.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні спірною квартирою шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та фактично виселення відповідача з квартири не навів жодних конкретних прикладів порушення відповідачем правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до них заходів реагування.

Не надав позивач суду і жодних доказів, які свідчили б про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою взагалі.

При цьому суд враховує, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем не втратила право користування спірною квартирою і за встановлених по справі обставин не може бути такого права позбавлена.

Право членів сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна, за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Щодо виселення колишніх членів сімї власника, то відповідно до статей 9,156,157 ЖК України сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Передбачені статтями 9,156,157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому ж випадку обмеження права власника передбачені статтями 156,157 ЖК України.

Що стосується виселення відповідача зі спірної квартири та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що, на переконання суду, вказані вимоги взагалі не можуть бути реалізовані в порядку статті 217 ЦПК України, оскільки повинні бути предметом розгляду як окремі позовні вимоги, однак такі позовні вимоги ОСОБА_1 не заявлялися.

Керуючись ст.ст.10,11,60,61,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 21 серпня 2017 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь