АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Леонтюк Л.К.
№ 22-ц/796/8586/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», третя особа: виконавча дирекція київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання оплатити листок непрацездатності та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнень просила:

- поновити її на роботі в АБ «Укргазбанк»;

- стягнути з АБ «Укргазбанк» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16 жовтня 2015 року;

- зобов'язати АБ «Укргазбанк» оплатити листок непрацездатності Київської міської клінічної лікарні №8 серії АГЧ №995487 від 20.11.2015 року;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 80000 грн.;

- стягнути з АБ «Укргазбанк» на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.06.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Вказувала, що суд не взяв до уваги докази позивача про те, що у строковому договорі ніяких умов про дострокове його припинення немає, а згідно наказу № 125-П зазначено лише час соціальної відпустки до досягнення дітьми трьох років та вихід на роботу працівників у зв'язку з закінченням її строку.

Посилалася на те, що судом не взято до уваги твердження позивача, що підпис в журналі обліку трудових книжок про отриманння останньою 16.10.2015 року трудової книжки, зроблено іншою особою.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи зазначав, що вирішення апеляційної скарги залишає на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволеннювиходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з законності звільнення позивача з роботи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбаченими законодавчими актами.

Пунктом 2 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 88-П від 10.02.2012 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду начальника відділення № 21 (Б) АБ «Укргазбанк» на умовах строкового трудового договору до фактичного виходу на роботу з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років ОСОБА_2 (а.с. 35).

З 22.12.2014 року наказом № 452-П від 19.12.2014 року ОСОБА_1 за її заявою було переведено на умовах строкового трудового договору на посаду начальника відділення №38 (Б) АБ «Укргазбанк» до фактичного виходу на роботу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років ОСОБА_3 або до фактичного виходу на роботу з відпустки по вагітності та пологах ОСОБА_4, в залежності від того, чий вихід на роботу відбудеться першим (а.с. 37).

Наказом № 125-П від 31.03.2015 року ОСОБА_1 за її заявою було продовжено термін дії строкового трудового договору з 06.04.2015 року до фактичного виходу на роботу з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років ОСОБА_4 або до фактичного виходу на роботу з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років ОСОБА_3, в залежності від того, чий вихід на роботу відбудеться першим (а.с. 39).

12.10.2015 року ОСОБА_4 подала заяву на ім'я голови правління АБ «Укргазбанк», в якій просила вважати її такою, що достроково приступила до роботи з 19.10.2015 року, після відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, про що 13.10.2015 року було видано наказ № 384-В (а.с. 41).

Наказом ПАТ АБ «Укргазбанк» №377-П від 15.10.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділення № 38 (Б) АБ «Укргазбанк» з 16.10.2015 року, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Підстава наказу про звільнення - наказ №452-П від 19.12.2014 року (а.с. 45).

Листом № 153/36907/2015 від 16.10.2015 року ПАТ АБ «Укргазбанк» повідомило ОСОБА_1 про звільнення у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та останній було запропоновано з'явитись до департаменту управління персоналом АБ «Укргазбанк» для отримання трудової книжки, а також на адресу позивача було направлено витяг з наказу №377-П від 15.10.2015 року (а.с. 42).

Зазначений лист було направлено на адресу ОСОБА_1: АДРЕСА_1, однак лист повернувся на адресу АБ «Укргазбанк» без вручення адресату (а.с. 43-44).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було видано трудову книжку, що підтверджується її підписом у журналі обліку трудових книжок(а.с.50-51).

З наказом про звільнення позивачка була ознайомлена 27.10.2015 року, про що свідчить її підпис на наказі (а.с. 45).

Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі про те, що на момент розірвання трудового договору строк його дії не закінчився, так як в ньому не було передбачено умов про дострокове його розірвання колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір на визначений строк - до фактичного виходу на роботу з відпустки для догляду за дитиною основних працівників, в залежності від того, чий вихід на роботу відбудеться першим.

Вказаний строк у договорі встановлений за погодженням сторін відповідно до заяв позивача та наказів відповідача ( а.с. 34-39), що відповідає п.2 ст.23 КЗпП України.

Підставою припинення строкового трудового договору є закінчення строку, на який його було укладено (п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України).

Оскільки з відпустки по догляду за дитиною вийшов основний працівник - ОСОБА_4, на посаду якої було переведено позивача, а відтак настав строк припинення трудового договору з ОСОБА_1

А тому висновок суду першої інстанції щодо правомірності звільнення позивача 15.10.2015 року на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору є вірним.

Посилання апелянта на те, що її звільнення є незаконним, оскільки її було звільнено у період тимчасової непрацездатності колегія суддів вважає помилковим, оскільки ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України (п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України), а позивачку звільнено за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.04.2014 року у справі №6-19цс14, який згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Твердження апелянта щодо надсилання банком листа №153/36907/2015 від 16.10.2015 року на неправильну адресу у зв'язку з чим вона не була обізнана про своє звільнення колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що зазначений лист було направлено на адресу позивача: АДРЕСА_1, яка була зазначена ОСОБА_1 в особовій картці працівника (а.с. 49).

Доводи апеляційної скарги про те, що 16.10.2015 року ОСОБА_1 не ставила свій підпис у журналі обліку трудових книжок, оскільки знаходилася на лікарняному і нічого про звільнення не знала, а підпис та дату на ньому сфальсифіковано банком, так як лише 27.10.2015 року при передачі в банк лікарняного листа, вона була ознайомлена з наказом про звільнення, на якому поставила свій підпис та в цей день отримала трудову книжку, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано доказів на їх підтвердження.

Щодо доводів апеляційної скарги про поважність пропуску позивачем строку для звернення до суду з позовом, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Згідно листка непрацездатності серії АГЧ №995487 виданого Київською міською клінічною лікарнею №8 позивачу рекомендовано стати до роботи 21.11.2015 року, а позовну заяву подано до суду лише 18.12.2015 року, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у стягненні моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно з ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Оскільки позивача було правомірно звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, її трудові права не були порушені відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та оплату лікарняного є похідними від вирішення питання про поновлення на роботі, а тому задоволенню також не підлягають.

Отже, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог є законними та обґрунтованими.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст.218, 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді