н/п 2/490/4397/2017 Справа № 490/3810/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

uоловуючого - судді Черенкової Н.П

при секретарі - Шевельовій Я.С.

розглянувши у відкритомусудовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

05.05.2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача про стягнення з нього середньомісячної заробітної плати за час затримки з листопада 2016 р. по квітень 2017 р. в сумі 44067,96 грн., посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а при звільненні з підприємства відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку.

Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заперечення проти позову, в яких посилався на те, що затримка виплати заробітної плати виникла не з вини відповідача, оскільки постановами державних виконавців накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» та оголошено заборону на його відчудження, постановами про арешт коштів боржника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Миколаївській області накладено арешт на банківські рахунки ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара», що позбавляє можливості підприємство здійснювати будь-які розрахунки, у тому числі і по виплаті заборгованості із заробітної плати.

Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Наказом ДП «СЗ ім. 61 Комунара» з 4 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

15.01.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ, який набрав законної сили 22.03.2016 року, про стягнення з ДП «СЗ ім. 61 Комунара» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 59668,53 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.04.2017 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено, стягнуто з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з листопада 2016 року по січень 2017 року у розмірі 22033,98 грн.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно довідки ДП «СЗ ім. 61 Комунара» від 28.04.2016 року, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 складає 7344 грн. 66 коп.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При цьому, згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Така правова позиція висловлена за результатами розгляду цивільної справи № 6-144ц13 у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року, і в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.

В роз'ясненнях, що містяться в п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13, а також відповідно до правової позиції, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 6-60цс13 від 03 липня 2013 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, за загальним правилом вина роботодавця презюмується, якщо він не доведе протилежного.

Враховуючи той факт, що жодних доказів того, що непроведення розрахунку сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу Заводу, зважаючи на доведеність факту непроведення з позивачем розрахунку у день звільнення, суд приходить до висновку, що у даному випадку позивач має право на отримання компенсації за затримку розрахунку за заробітною платою.

Згідно з п. 21 зазначеної вище Постанови Пленуму при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обов`язковою для судів України.

Враховуючи, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.04.2017 року стягнуто з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з листопада 2016 року по січень 2017 року, за такого позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з лютого 2017 року по квітень 2017 року включно у сумі 22033,98 грн.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з лютого 2017 року по квітень 2017 року включно у розмірі 22033,98 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.П. Черенкова