Справа №461/5419/17
Провадження №2-о/461/55/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі

головуючого судді Зубачик Н.Б.

секретаря судових засідань Пелех О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львова цивільну справу за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення -

встановив:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою, якою просили встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Заявники мотивують свої вимоги тим, що до свого вимушеного переселення були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_2. Зазначають, що є пенсіонерами за віком, і до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Донецької області були повноправними громадянами своєї держави та вели повноцінний спосіб життя. Разом із тим, заявники зазначають, що із вказаного вище місця реєстрації та фактичного проживання змушені були виїхати внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. При цьому в обґрунтування обставин, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначають, що перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, на думку заявників, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки». Зазначають, що весною 2014 року почалися проросійські мітинги, на одному з яких біля будівлі Донецької обласної державної адміністрації проросійськими бойовиками був знятий український прапор та змінений на російський. Невдовзі саму Донецьку адміністрацію взяли штурмом проросійські активісти. Відтоді Донецьк фактично перейшов під контроль проросійських бойовиків. 11 травня 2014 року російські найманці провели незаконний референдум про статус Донецької області у складі України. Через заборону проросійських бойовиків проводити вибори Президента України у травні 2014 року, заявники, разом з іншими донеччанами, були позбавлені права голосу.

З часом місто наповнилось проросійськими бойовиками, які споруджували блокпости, на яких були вивішені прапори так званої «ДНР» та Російської Федерації. ОСОБА_2 особисто бачив російську військову техніку, яка пересувалася під прапорами РФ. В червні та липні 2014 року в місті закривалися банки, магазини та державні установи. Це призвело до дефіциту продуктів та перебоїв з виплатами пенсій та інших соціальних виплат. Окрім цього, місто перебувало під постійними обстрілами, в результаті чого місцеві мешканці були змушені ховатися в підвалах будинків. Потік вимушених переселенців збільшувався, і заявники прийняли рішення також покинути охоплене війною місто. В грудні 2014 року вони переїхали до міста Львова, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Внаслідок переселення заявники були змушені прилаштовуватись до нових життєвих умов, щоб забезпечити свої потреби в засобах для існування.

Заявники вважають, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку їх прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року. Отримані заявниками довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06.10.2016 року за № та № , які видані Галицьким відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, посвідчують лише факт їх вимушеного переселення з Донецької області до м. Львова і не містять в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, України, було обумовлено тим, що заявники мали на меті визначити свій статус як осіб, які перебували під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Тому, заявники просили суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, та вимушене переселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

В судове засідання заявники та їх представник не з'явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі, заяву підтримали та просили її задоволити, покликаючись на обставини, викладені в ній.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.

Представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.

Заслухавши пояснення заявників та їх представника, повно, всебічно дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що заявник ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець міста Запоріжжя, Запорізької області, зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України НОМЕР_3.

Заявниця ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка міста Донецька, Донецької області, зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_4.

25.12.1981 року між заявниками було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06.10.2016 року № заявник ОСОБА_2, був вимушений переміститися з АДРЕСА_2 до АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06.10.2016 року за № , заявниця ОСОБА_2, була вимушена переміститися з АДРЕСА_2 до АДРЕСА_1.

Вказаними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06.10.2016 року № та № посвідчено лише факт їх вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні.

При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Поряд із тим, статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.

Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» ОСОБА_8 проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів».

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки». Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ Кетрін Ештон Майя Косьянчич заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю».

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

На підтвердження цього заявниками були наведені наступні докази по справі.

Згідно повідомлення Служби безпеки України, опублікованого на офіційному сайті відомства 17.05.2017 року, у січні 2017 року у селі Олександрівка Нікопольського району Дніпропетровської області співробітниками Служби безпеки України спільно з поліцією затримано бойовика проросійської організації "ДНР" на прізвисько "ОСОБА_13". Встановлено, що 41-річний громадянин Російської Федерації прибув на тимчасово окуповану територію Донецької області у листопаді 2015 року та брав активну участь у протистоянні з українськими військовими на боці проросійського угруповання "ДНР".

Також, згідно інформації, розміщеної на сайті інформаційного агентства "Уніан" у статті "РФ все одно цю війну програє" працівниками спецслужб 18.01.2017 року затримано громадянина Російської Федерації, який воював на боці проросійських бойовиків у складі незаконного угруповання "ДНР". Затриманий повідомив, що прибувши з Російської Федерації у листопаді 2015 року, приєднався до розвідувальної роти бойового угруповання "ДНР", керівництво якою здійснювали кадрові офіцери Збройних Сил Російської Федерації

Згідно інформації, розміщеної на сайті Інтернет - видання "Сьогодні" у статті із назвою "СБУ затримала на кордоні двох російських найманців" 15.08.2014 року українські правоохоронці затримали двох громадян Російської Федерації, які брали участь у протиправній діяльності т.зв. "ДНР". Зокрема, мешканець міста Владикавказ, Республіки Північна Осетія, Російської Федерації, 1971 р.н., був затриманий у прикордонному пункті пропуску "Іловайськ" (Донецька область). Затриманий повідомив, що у складі групи з 10 чоловік, серед яких були 3 колишніх військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації, прибув до міста Донецьк для участі в бойових діях. Також повідомляється про затримання співробітниками Державної прикордонної служби України уродженця міста Уфа, Російської Федерації, на контрольно-пропускному пункті "Успенка" Донецької області. Затриманий повідомив, що 08.06.2014 року під приводом доставки гуманітарного вантажу прибув на територію України для участі у незаконній діяльності збройного формування "ДНР"

З серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі».

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України.

При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р.

Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність».

Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів.

З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання.

Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами.

Так, Інтернет-сайт "gazeta.ua" від 20.09.2016 року опублікував статтю під назвою "Під Донецьк прибули російські військові". Виходячи з її змісту, із території Росії були зафіксовані чергові факти прибуття російських військовослужбовців. До міста Новоазовська, Донецької області прибули два вантажних автомобілі та автобус з особовим складом російських військових. Основні зусилля противник зосереджував на підтримці боєготовності військ, посиленні передових підрозділів, поповненні запасів матеріально-технічних засобів, удосконаленні інженерного обладнання позицій на новоайдарському та сіверськодонецькому напрямках.

В статті "У Донецьк прибув спецназ Внутрішніх військ МВС Росії" від 22.08.2016 року, яка розміщена на сторінках Інтернет-джерело "uapress.info", вказано, що спецпризначенці Внутрішніх військ МВС Росії розмістилися в адміністративному будинку колишнього УМВС України на Донецькій залізниці. "Крапові берети" одягнуті у форму військового зразка на якій присутня символіка загону спеціального призначення Внутрішніх військ Російської Федерації "Витязь". Цей підрозділ існував до 2008 року, після чого увійшов до складу 604-го Центру спеціального призначення ВВ МВС Росії.

Із змісту статті "У "ДНР" створено Раду адвокатів" яка опублікована в Інтернет-порталі "radaadvokativ.org.ua" від 23.06.2015 року, вбачається, що 20 червня 2015 року створена Рада адвокатів "Донецької Народної Республіки". Головою Ради був призначений адвокат ОСОБА_12.

На сторінках Інтернет-порталу "nbnews.com.ua" розміщена стаття "У "ДНР" заявили про створення внутрішньої платіжної системи" від 11.10.2014 року в якій вказано, що так званий "прем'єр-міністр" самопроголошеної "Донецької народної республіки" в суботу, 11 жовтня 2014 року, заявив, що в "ДНР" вже створена власна внутрішня платіжна система. Планується також створення мультивалютної зони, що дозволить спокійно пережити брак валюти в перехідний період.

Відповідно до інформації в статті "Військова прокуратура оголосила нові дані втрат під Іловайськом: загиблих стало на 100 менше", яка опублікована в Інтернет-джерелі "unian.ua" від 05.08.2015 року, у другій половині серпня 2014 року під Іловайськом розгорнулися запеклі бойові дії. Бійці Збройних сил України потрапили в оточення. Російські військові обстріляли коридор, яким за домовленістю мали виходити українські бійці. Українські військовослужбовці зазнали значних втрат. Як повідомляє головний військовий прокурор Анатолій Матіос під час подій в Іловайську загинули 366 бійців Збройних сил України та 429 отримали поранення.

Інтернет-джерело "ua.112.ua" від 26.06.2014 року опублікувало статтю під назвою "Бойовики "ДНР" заявляють, що взяли під свій контроль аеропорт Донецька". Виходячи з її змісту, бойовики самопроголошеної "ДНР" заявили, що майже 90% аеропорту "Донецьк" вже знаходиться під їх контролем, а до ранку 27.06.2014р. вони планують захопити цей об'єкт повністю.

Із змісту статті "У "ДНР" заборонили українські ліки - ІC", яка опублікована в Інтернет-порталі "dt.ua" від 30.04.2016 року, у "ДНР" розгортається масштабна кампанія по боротьбі з "контрабандою лікарських засобів" з території, контрольованої Україною. У підрозділи проросійських бойовиків, які здійснюють огляд і перевірку громадян та автотранспорту, що в'їжджає в окуповані райони, надійшла вказівка посилення огляду на предмет ввезення ліків. За даними ІС, у середовищі "правоохоронців ДНР" вважають, що подібна кампанія пов'язана з налагодженням керівництвом "ДНР" організованої контрабанди ліків з території РФ.

Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявників, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької області окупованою Російською Федерацією.

Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявників з частини окупованої Російською Федерацією території Донецької області, Україна, то суд виходить з наступного.

Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору.

Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей.

За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 pоку, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводять заявники, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації.

На сторінках Інтернет-ресурсу "glavcom.ua" міститься стаття "Сепаратисти грабують банки і офіси. Їм роздадуть зброю" від 04.05.2014 року, в якій вказано, що зброю на Донеччині проросійські бойовики обіцяють роздавати усім, хто "має військову підготовку". Тим часом прибічники "Донецької республіки" грабують банки і офіси.

03.08.2014 року Інтернет-джерело "unian.ua" опублікувало статтю "В Донецьку бойових дій немає, але ситуація по місту залишається напруженою - міськрада" де повідомляється про те, що, у Донецьку відносно тихо, бойових дій немає, але загальна ситуація по місту залишається напруженою. На той момент енергетикам ще не вдалося підключити всі трансформаторні підстанції, що зазнали руйнації 2 серпня 2014 року. Аварійні бригади в цілодобовому режимі відновлюють електропостачання Петровського, Кіровського та Куйбишевського районів. Громадський транспорт працює у режимі вихідного дня, тобто, тролейбусів, трамваїв та автобусів виходить на лінії менше, а інтервал у графіку їхнього руху збільшився.

В статті "Донецьк під вогнем: страждають мирні мешканці" від 21.10.2014 року, яка опублікована на сайті "varta.kharkov.ua" йдеться про те, що через військові дії в районі Донецького аеропорту страждають мирні мешканці. За останню добу в місті були обстріли в Петрівському, Київському та Куйбишевському районах. Від артилерійських снарядів загинула одна людина, ще один мешканець дістав поранення.

Як повідомляє Інтернет-джерело "ua.korrespondent.net" в статті "У Донецьку обмежують подачу води" від 18.11.2014 року, внаслідок бойових дій в Донецьку були пошкоджені мережі електропостачання, що подають електроенергію на Верхньокальміусську фільтрувальну станцію. У зв'язку з цим не здійснюється подача води на місто, а КП "Донецькміськводоканал" переводить всі водопровідні вузли міста на мінімальний режим водопостачання. Запаси води в резервуарах водопровідних вузлів в першу чергу будуть витрачатися на підтримання стабільної роботи котелень міста. Вода в будинки жителів подаватиметься в мінімальному режимі.

В статті "Бойовики не випускають мирних мешканців із зони АТО - Міноборони" від 12.07.2014 року, що опублікована в Інтернет-ресурсі "7days-ua.com", міститься інформація про те, що найбільш загострена обстановка зберігається у містах і населених пунктах Донецьк, Луганськ, Горлівка, Сніжне, Сєверодонецьк, Антрацит і Краснодон, але попри це проросійські бойовики не дозволяють місцевим мешканцям залишати захоплені міста. В Міноборони припускають, що мирних жителів планують використовувати для прикриття своїх угруповань в якості "живого щита" у протистоянні зі Збройними Силами України.

Інтернет-ресурс "fakty.ictv.ua" в статті під назвою "Донеччан за український прапор на стіні викрали і катували 6 днів" від 04.06.2014 року вказав на те, що проросійські бойовики в м. Донецьк викрали чоловіка та дружину прямо з квартири. Український прапор заборонений у "Донецькій республіці" - кричали проросійські бойовики, заламуючи полоненим руки за спиною. Їх привезли до Макіївського УБОЗу. Із зав'язаними очима завели до підвалу, в крихітну кімнатку. Били і руками, і дубинками. Проросійські бойовики брали в руки ніж і різали ним ті частини тіла, які жертва не встигала прикривати руками.

Згідно інформації в статті "У Донецьку нині мовлять лише російські канали - Нацрада" від 18.09.2014 року, що розміщена у виданні "www.unn.com.ua", у Донецьку та прилеглих населених пунктах у радіусі до 70 км, які знаходяться в окупації проросійських бойовиків, нині мовлять виключно російські телеканали. Водночас на звільнених територіях вже можна дивитися від 6 до 13 українських телеканалів.

29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт «Звідки відкрили вогонь? Pозслідування транскордонних атак на сході України», який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув'язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб.

Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27 січня 2015 року.

Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими сепаратистськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців.

Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено.

Щодо порушень прав самих ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі підтверджуються як власними поясненнями заявників та поданими ними доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення.

Так, до початку збройної агресії російської Федерації в Донецькій області заявники були повноцінними громадянами своєї держави, де їх життя та здоров'я, безпека і недоторканість визнаються найвищою соціальною цінністю.

Приблизно з березня 2014 року соціально-політична ситуація в Донецьку різко змінилась, що виявилось у збільшенні російських мітингів, що проходили в місті. На одному з таких мітингів з Донецької обласної державної адміністрації був знятий український прапор та змінений на російський, а сама будівля була взята штурмом. Одночасно з цим у Донецьку проходили проукраїнські мітинги, в яких брали участь до 10 тисяч осіб. Після завершення таких мітингів учасників били та залякували. Після одного з мітингів проросійські протестувальники в масках знову штурмували Донецьку обласну державну адміністрацію. Вони чинили спротив органам правопорядку, пошкодили будівлю адміністрації, а невдовзі остаточно захопили її. Після захоплення входи в будівлю ОДА були завалені мішками з піском і заставлені колючим дротом. Всередині приміщення проросійські бойовики призначили дату референдуму про статус Донецької області та оголосили про створення так званої «ДНР». Для заявників це означало фактично насильницьку втрату громадянства та позбавлення ряду інших прав і свобод.

11 травня 2014 року заявники стали свідками проведення проросійськими бойовиками так званого «референдуму», на якому вирішувалося питання незалежності «ДНР». Разом з цим, вони заборонили проведення в місті Донецьку вибори Президента України, чим, на думку заявників, порушили їх право на вільні вибори.

Після «референдуму» проросійські бойовики на дорогах міста спорудили блок-пости, на яких були вивішені прапори РФ та «ДНР». Загалом поведінка проросійських найманців змінилась - заявники неодноразово бачили і чули про випадки мародерства, грабежів, перебоями з соціальними виплат, тощо. Окрім цього, ОСОБА_2 неодноразово бачили військову техніку, що рухалась під російськими прапорами.

21 липня 2014 року відбувся один з найбільших обстрілів Донецька. Снаряди долітали до центру міста де спалахували пожежі. Особливо постраждали райони, прилеглі до аеропорту. Перебуваючи в епіцентрі бойових дій, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 реально сприймали загрозу бути вбитими внаслідок дій проросійських бойовиків, через що їх переповнювали хвилювання.

Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання на території Донецька, а тому в грудні 2014 року заявники вирішили залишити своє житло та переселитись на тимчасове проживання до м. Львів аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області було порушено низку конституційних прав заявників, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України.

Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров'я людини злочини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 256 ЦПК України, Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переселилися з території Донецької області з метою уникнення насильницької втрати громадянства, збереження життя, здоров'я, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявникам необхідно для визначення свого статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.

Виходячи з наведеного, керуючись статтею 8 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., ст.ст.10, 11, 60, 61, 197, 212, 213, 214, 218, 234, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом 10 днів з моменту його проголошення. У разі, якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зубачик Н.Б.