Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.07.2017 Справа №607/15090/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Дзюбича В.Л.

за участю секретаря Грабської Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №1771 від 23 листопада 2016 року, стягнення суми комісії за організацію угоди,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (надалі - ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ») про визнання недійсним договору фінансового лізингу №1771 від 23 листопада 2016 року, стягнення суми комісії за організацію угоди у розмірі 60000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23.11.2016 року між ним та ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» було укладено договір фінансового лізингу №1771, предметом якого є транспортний засіб марки Toyota Rav 4, вартістю 22471,91 доларів США. Того ж дня ним було внесено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 60000,00 грн. як комісію за організацію договору фінансового лізингу. На момент звернення до суду обумовлений договором транспортний засіб позивачу поставлений не був. Позивач вважає, що укладений між ним та ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» договір фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року підлягає визнанню недійсним, з тих підстав, що вказаний договір укладений із численними порушеннями вимог чинного законодавства, на вкрай несправедливих умовах, які суперечать принципу добросовісності і призводять до суттєвого дисбалансу прав та обовязків споживача, оскільки умови договору забезпечують захист прав та інтересів виключно лізингодавця, якому серед іншого надано право змінювати та розривати договір в односторонньому порядку та значно звужено зміст прав лізингоодержувача, встановлено жорсткі зобов»язання у виді сплати непропорційного великого штрафу, пені та збитків в той час як умовами договору не передбачено способів захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов»язань з боку лізингодавця. Зазначений договір не містить необхідних ознак предмета договору та визначених його умовами необхідних додатків до договору, на виконання договору відповідачем не було вчинено жодних дій в той час як в договорі визначено, що комісія за організацію угоди, яка становить 10% від вартості предмета лізингу включає в себе організаційні послуги лізингодавця, пов»язані з укладенням та обслуговуванням договору. Всупереч вимог ст.799 ЦК України, п.3.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України договір лізингу транспортного засобу №1771 від 23.11.2016 року нотаріально не посвідчений, а тому у відповідності до ст.215 ЦК України він є нікчемним, що є підставою для застосування до виниклих між сторонами правовідносин наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на його користь 60000,00 грн. внесених в якості платежу за організацію договору. Окрім цього позивач зазначив, що ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» в установленому порядку не отримало ліцензію на здійснення фінансових операцій, що свідчить про відсутність у відповідача необхідного обсягу цивільної дієздатності на момент укладення договору фінансового лізингу та є додатковою підставою для визнання договору недійсним та стягнення сплачених позивачем коштів. Позиція позивача підтверджується судовою практикою та відповідними правовими висновками Верховного Суду України в аналогічних справах. Із врахуванням наведеного ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року та стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 60000,00 внесені в якості комісії за організацію угоди та 3000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Позивач та його представник у судове засідання не з»явились, подали заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі. Заперечили проти ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» в судове засідання не зявився не повідомивши причин неявки, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу технічними засобами.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 23.11.2016 року між ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №1771 з додатками, згідно якого предметом Лізингу є транспортний засіб «Toyota Rav 4». Відповідно до умов Договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування Лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених Договором.

Як вбачається із квитанції відділення №0251 АТ «ОСОБА_2 Аваль» від 23.11.2016 року позивач сплатив на рахунок відповідача комісію за організацію по договору фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року в сумі 60000,00 грн.

У розділі «Визначення термінів» Договору зазначено, що Комісія за організацію Угоди - першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію та ведення Договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати понесені ним, що пов»язані з укладенням та обслуговуванням Договору. Розмір Комісії відображається у додатку №1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості Предмета Лізингу.

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що Комісія за організацію Угоди становить 10% від вартості Предмета лізингу та входить до складу обов»язкових платежів, які Лізингоодержувач зобов»язаний сплатити до моменту отримання Предмету лізингу.

Згідно п.12.1 Договору, Лізингоодержувач який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається.

У відповідності до п.12.5 Договору в інших випадках, не передбачених даним Договором, Лізингоодержувач має право розірвати даний Договір виключно з підстав, як передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання.

Оскільки ч.1 ст.202 ЦК України вказує на те, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а ч.1 ст.626 ЦК України на те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, то договір фінансового лізингу №1771 з додатками від 23.11.2016 року є правочином.

Відповідно до частин першої, другої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ч.1 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Такому змісту відповідають положення ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 1 ст.807 ЦК України передбачає, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Виходячи з вищенаведеного, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору та норм матеріального закону (ст.628 ЦК України).

У відповідності до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктом 3.12 Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 передбачено, що договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму(оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

З договору фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року слідує, що Лізингоодержувачем є фізична особа позивач ОСОБА_1 і що даний договір нотаріально не посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

В силу ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У разі нікчемності правочину, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Виходячи з встановлених обставин та вказаних правових норм, договір фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року є нікчемним. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, що викладена в постанові від 16.12.2015 року.

Недійсним може бути визнаний судом правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом-ч.3 ст.215 ЦК України.

Отже, у даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним договору фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року з додатками, який укладено між TOB «ЛК «АВТО ЛАЙФ»та ОСОБА_1, оскільки такий договір є нікчемним, а тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю -ч.1 ст.216 ЦК України.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін, тобто ч.4 ст.216 ЦК України говорить про необхідність пред`явлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У п`ятому абзаці п.5 вказаної Постанови, розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою стороною, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Проаналізувавши вищенаведене, зваживши на те, що в змісті позовної заяви позивач покликається на нікчемність правочину, з підстав недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, суд приходить до переконання про підставність заявлених позовних вимог в частині стягнення з ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» в користь позивача 60000,00 грн., які внесені ОСОБА_1 в якості Комісії за організацію Угоди згідно договору фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року.

Оскільки оскаржуваний договір з додатками є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, то відсутня необхідність встановлювати обставини несправедливості умов договору фінансового лізингу №1771 від 23.11.2016 року.

Щодо стягнення з відповідача в користь позивача 3000,00 грн. витрат на правову допомогу суд виходить з того, що витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, котрі беруть участь у справі. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною й особою, яка надає правову допомогу.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

За таких обставин, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн., які поніс позивач ОСОБА_1, що підтверджено договором про надання правових послуг №90/16 від 15.12.2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_3, довідкою про виконання окремих дій з надання правової допомоги до вказаного договору та квитанцією №23 від 24.12.2016 року, підлягають стягненню в повному обсязі з ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ». При цьому судом враховано положення пунктів 46, 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015).

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності приходить до переконання, про доведеність позовних вимог та вважає, що вони підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 60000,00 гривень внесених в якості комісії за організацію Угоди згідно договору фінансового лізингу №1771 від 23 листопада 2016 року та 3 000,00 гривень витрат на правову допомогу. У задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу №1771 від 23 листопада 2016 року слід відмовити, оскільки зазначений договір є нікчемним.

В силу вимог ст.88 ЦПК України з відповідача ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» в користь держави слід стягнути 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст.10, 60, 169, 209, 213-215, 217, 218, 223-226, 232, 233 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (03038, м. Київ, вул. Лінійна,17, офіс 107, ) на користь ОСОБА_1 (м. Тернопіль, вул. Руська,45/17, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) 60000,00 (шістдесят тисяч) гривень внесених в якості комісії за організацію Угоди згідно договору фінансового лізингу №1771 від 23 листопада 2016 року та 3 000,00(три тисячі) гривень понесених витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог-відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (03038, м. Київ, вул. Лінійна,17, офіс 107, ) в користь держави 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп. судового збору.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_4