Справа № 450/1267/16-ц Провадження № 2/450/199/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2017 р. Пустомитівський районний суд Львівської області

В складі головуючого судді Кукси Д.А.

При секретарі : Оленич О.І.

за участі :

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа : Верхньобілківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області про визнання заповіту недійсни

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом в якому просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 посвідчений 02 березня 1993 року секретарем Верхньобілківської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_8.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_9 позовні вимоги підтримали та в їх обґрунтування покликаються на те, що у червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації на майно та визнання права власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 Під час розгляду даної справи їй стало відомо про наявність заповіту посвідченого секретарем Верхньобілківської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_8 згідно якого усе належне йому майно її батько ОСОБА_6 заповів ОСОБА_7. Даний заповіт посвідчувався 02.03.1993 року.

Отримавши копію заповіту, вона довідалася, що її батько ОСОБА_6 не підписував даний заповіт, в графі підпис замість нього підписувалася відповідачка ОСОБА_4. При візуальному огляді заповіту, стверджує, що не її батько ставив підпис в оспорюваному заповіті.

Вважає, що неправомірними діями ОСОБА_4 грубо порушено її права, зокрема право на отримання спадщини на законних підставах після смерті батька, а згодом і після смерті нашої сестри ОСОБА_10.

На підставі наведеного просять суд позовні вимоги задоволити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги заперечили та просять суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Свої заперечення мотивують тим, що доводи позивача є необгрунтовними та не відповідають дійсності, оскільки волевиявлення заповідача під час складення заповіту було вільним та відповідало його волі. На час укладення заповіту були відсутні будь-які обставини наявність яких створювали підстави недійсності такого.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не зявився, однак в ході судового розгляду справи вказав, що позовні вимоги позивачки визнає.

В судове засідання представник третьої особи : Верхньобілківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений.

Проаналізувавши покази сторін та матеріали справи, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що обставини на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог не знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи те, що оскаржуваний правочин вчинений та спадщина за ним відкрилася після смерті спадкодавця в 1993 році, відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 до вказаних правовідносин застосовуються положення норм Цивільного кодексу України 1963 року,

Згідно ст. 534 ЦК України (редакція 1963 року) Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Судом встановлено, що 10.03.1993 року помер ОСОБА_6 який за життя склав заповіт посвідчений 02 березня 1993 року секретарем Верхньобілківської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_8 та зареєстрований в книзі сільської ради за № 5, згідно якого все своє майно заповів своєму сину ОСОБА_7.

Згідно ст. 541 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 42 Закону України „Про місце Ради народних депутатів та місцеве та регіональне самоврядування від 07.12.1990 року, що діяв на час складання заповіту, виконавчий комітет сільської селищної, міської ради народних депутатів, вчиняє між іншим і нотаріальні дії згідно інструкції „Про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих № 1/5 від 19 січня 1976 року.

Згідно пунтку 77 інструкції „Про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих № 1/5 від 19 січня 1976 року. Службові особи виконавчих комітетів посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу УРСР і особисто подані ними службовій особі виконавчого комітету. Посвідчення заповітів через представників, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення і підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу УРСР). Якщо заповідач внаслідок фізичних вад, хвороби або з будь-яких інших причин не може особисто підписати заповіт, за його дорученням він може бути підписаний іншою особою за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції.

Із змісту заповіту від 02.03.1993 року, вбачається, що цей заповіт підписаний заповідачем ОСОБА_6, особу заповідача встановлено та його дієздатність перевірено,

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України, згідно яких, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 17 ППВСУ № 5 від 12.06.2009 року. Про застосування норм цивільного процесуального законодавства» при вирішенні питання про призначення експертизи суди повинні керуватися статтями 143 - 150 ЦПК, Законом України від 25 лютого 1994 року N 4038-XII "Про судову експертизу", Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року N 53/5 ( z0705-98 ) (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2004 року N 144/5 ( z0061-05 )), та враховувати роз'яснення, дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року N 8 ( v0008700-97 ) "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року N 15 ( v0015700-98 )), з урахуванням особливостей правового регулювання захисту конкретних суб'єктивних прав.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року N 53/5 Для проведення досліджень орган, який призначив експертизу, повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).

Враховуючи доводи позивача та заперечення відповідача ОСОБА_4, з метою встановлення належності підпису на оскаржуваному заповіті ОСОБА_6 стороною позивача було заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, однак всупереч п. 1.3 вищевказаної інструкції, для забезпечення проведення дослідження стороною позивача не надано порівняльний матеріал, що унеможливило призначення такої.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Враховуючи те, що норми ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих ним повноважень судом створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, судом з дотриманням вимог 212 - 214 ЦПК України заповіт, було перевірено на відповідність вимогам щодо його форми та порядку посвідчення за всіма можливими доказами, поряд з тим, що вимога про визнання заповіту нікчемним не ставилась, що б узгоджувалось з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Судом не здобуто доказів, які б підтверджували існування обставин за яких можливе визнання оскаржуваного заповіту недійсним, зокрема, що заповіт не підписаний заповідачем, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, чи за станом здоров'я він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними в момент складання заповіту, матеріали справи таких також не містять.

Враховуючи те, що доводи позивачки щодо недійсності оскаржуваного заповіту, не знайшли свого підтвердження в представлених суду доказах, позовні вимоги позивачки є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 58, 60, 209, 212, 213, 215,218,222 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 1257 ЦК України, суд ,

вирішив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 посвідченого 02.03.1993 року секретарем Верхньобілківської сільської ради народних депутатів ОСОБА_8 та зареєстрований в книзі сільської ради за № 5 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СуддяОСОБА_11