Провадження №4-с/760/2698/17
Справа №760/88/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ У КРАЇНИ

08 вересня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

за участю секретаря - Подобєд О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу представника Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» Кононенка Дениса Альбертовича на дії головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць Інни Миколаївни, заінтересована особа: ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В :

09 лютого 2017 року заявник Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» звернувся в суд із вищезазначеною скаргою, в якій просив суд визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць Інни Миколаївни від 28.12.2016 про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 50237521, з мотивів відсутності у боржника майна чи коштів, на які можливо звернути стягнення. Вважає дану постанову необгрунтованою та передчасною, та такою, що порушує права та законні інтереси стягувача, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржувану постанову про повернення виконавчого документа стягувачу винесено з порушенням норм матеріального права з порушенням норм ст.ст. 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не здійснено усі необхідні дії, які передбачені Законом, що призвело до порушення прав ПАТ «РОДОВІД БАНК».

З наведених підстав, заявник просить визнати дії головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць Інни Миколаївни, щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні ВП№50237521 неправомірними та визнати незаконною і скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2016 у виконавчому провадженні №50237521.

У судове засідання представник заявника не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, підтримує скаргу з підстав, викладених у ній, наполягає на її задоволенні.

Державний виконавець та представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки суд не повідомляли.

За таких обставин суд знаходить можливим провести розгляд даної справи за відсутності заявника, особи, дії якої оскаржуються, та представника заінтересованої особи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, у провадженні головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць Інни Миколаївни перебувало виконавче провадження № 50237521 за виконавчим листом № 760/16182/13-ц від 10 листопада 2015, виданим Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованості в сумі 103691,43 дол. США, 3 % річних 103 761,28 грн., пеню 200000,00 грн. та судового збору 3441,00 грн.

Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць Інни Миколаївни від 28.12.2016 виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вбачається, що зазначена постанова винесена державним виконавцем необгрунтовано з огляду на наступне.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» /у редакції на дату прийняття оскаржуваної постанови/, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Стаття 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України гарантують обов'язковість виконання судових рішень, що набрали законної сили для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

В силу ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Відповідно до ст. 19 Констинуції України встановлено, що основними принципами діяльності органів Державної влади, їх посадових осіб є обов'язок діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. У п. 9 ч. 2. ст. 129 Конституції України зазначено, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.2. ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішення є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, №15729/07 від 05.07.2012).

09 листопада 2017 року Вищий господарський суд України в контексті справи № 7/41 досліджував питання щодо оскарження постанови виконавчої служби про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку із не вжиттям виконавчим органом усіх необхідних та можливих заходів для належного примусового виконання рішення суду.

05.10.2016 набув чинності Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Стаття 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України гарантують обов'язковість виконання судових рішень, що набрали законної сили для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

В силу ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За положеннями ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Як видно з матеріалів справи, правовою підставою повернення виконавчих документів стягувачу державним виконавцем заначено п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідності до якого, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що державним виконавцем в порушення вимог ст.ст. 11, 63 Закону України «Про виконавче провадження» не здійснені всі передбачені Законом заходи щодо розшуку майна боржника.

Отже, на час винесення оскаржуваної постанови, правові підстави для повернення виконавчих документів стягувачу передбачені п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» були відсутні.

Як наголошено у рішеннях Конституційного Суду України (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012), виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Таким чином, оскільки оскаржувана постанова винесена державним виконавцем за відсутності передбачених законом підстав та є перешкодою для подальшого виконання рішення суду, остання безпосередньо порушує законні права та інтереси стягувача.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Як свідчать досліджені в ході судового розгляду даної справи письмові докази, державним виконавцем, зазначені вимоги закону дотримані не були.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти у порядок, межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За частиною 1 статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

З огляду на викладене, суд вважає що оскаржувана постанова від 28.12.2016 про повернення виконавчого документа стягувачеві винесена державним виконавцем без достатніх для того підстав, чим порушено права стягувача.

Враховуючи вищевикладене, вимоги скарги належить задовольнити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 208-210, 293, 383 - 387 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу задовільнити.

Визнати дії головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць Інни Миколаївни, щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувеві від 28.12.2016 року у виконавчому провадженні №50237521 - неправомірними.

Скасувати постанову головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць Інни Миколаївни про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28 грудня 2016 року у виконавчому провадженні №50237521, за виконавчим листом № 760/16182/13-ц від 10 листопада 2015 року, виданим Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» заборгованості в сумі 103691,43 дол. США, 3 % річних 103 761,28 грн., пеню 200000,00 грн. та судового збору 3441,00 грн.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: