Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 335/8120/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Провадження № 22-ц/778/3993/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

За участю секретаря: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № 329, яке видано ВАТ „Запорізький сталепрокатний завод від 05.12.1995 року, належала квартира АДРЕСА_1.

З 1991 року вона є пенсіонером за віком.

17.03.1994 року помер її чоловік - ОСОБА_7

З 2000 року вона має низку хронічних захворювань.

Дружина її сина ОСОБА_4 запропонувала їй, що буде її доглядати, якщо вона перепише на її доньку, онуку позивача - ОСОБА_8 (в подальшому після реєстрації шлюбу ОСОБА_5О.) свою квартиру.

23.11.2004 року позивач підписала договір дарування квартири, який було укладено з ОСОБА_4, яка діяла як законний представник від імені малолітньої дочки ОСОБА_8 на підставі Розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації від 19.11.2004 року, № 1335-р. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1054.

Після укладення зазначеного договору ОСОБА_4 змінила своє ставлення до позивача, не забезпечувала продуктами, ігнорувала домовленості щодо утримання та догляду.

Також ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 після загибелі сина позивача 02.10.2014 року бють позивача. ОСОБА_3 неодноразово зверталася в правоохоронні органи з заявами про нанесення побоїв невісткою та онукою.

ОСОБА_4 повідомила позивачу про те, що не збирається опікуватися та доглядати за нею, тому що вона підписала договір дарування, а не договір довічного утримання.

Після цього, 20.11.2015 року вона звернулась до Запорізького обласного державного нотаріального архіву з проханням надати їй копію укладеного договору з метою пересвідчитися в тому, на яких умовах вона передала у власність ОСОБА_5 належне їй майно. Відповідно до копії отриманого договору вона передала безоплатно у власність ОСОБА_5 єдине своє житло навіть без умов проживання в ньому. З тексту договору вона дізналась, що у відповідачів відсутні обовязки щодо її утримання.

Вона, бажаючи укласти з ОСОБА_4 договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування належної їй квартири. При укладенні договору дарування вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

На час укладання договору дарування квартира були єдиним її житлом. Її безоплатне відчуження, передача ключів від квартири могли б призвести до того, що вона в своєму похилому віці залишилась би без житла і місця проживання. Передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні її наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Після укладення договору дарування вона проживає у квартирі одна, зареєстрована за адресою спірної квартири та продовжує сплачувати комунальні послуги за це житло.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, який було укладено 23.11.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діяла як законний представник від імені малолітньої дочки ОСОБА_8 на підставі Розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації від 19.11.2004 року № 1335-р, та який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1054;

- скасувати державну реєстрацію вищезазначеного договору дарування квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено підстав для визнання договору дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1124цс15).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 329, виданого ВАТ „Запорізький сталепрокатний завод від 05.12.1995 року, належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6).

23.11.2004 року між позивачем та ОСОБА_4, яка діяла як законний представник від імені малолітньої дочки ОСОБА_8 на підставі Розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації від 19.11.2004 року № 1335-р, було укладено договір дарування вищевказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 1054.

Відповідно до п. 3 вказаного договору ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_8 прийняла у власність як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

На підставі вищевказаного договору дарування право власності ОСОБА_8 на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 18-20).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2015 року спадкоємцем ОСОБА_9, який помер 02.10.2014 року, є, у тому числі, його мати ОСОБА_3, на 1/5 частку квартири АДРЕСА_3 (а.с. 42).

За клопотанням позивача, судом першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що з ОСОБА_3 підтримує дружні стосунки. В 2004 році ОСОБА_12 захворіла і вирішила укласти договір дарування належної їй квартири по вул. Сталеварів з умовою догляду за нею. Доглядати повинен був син, який разом зі своєю родиною мешкає по вул. Патріотичній. Після укладення договору позивач продовжувала мешкати по вул. Сталеварів, а під час хвороби переїжджала до сина. Після 2004 року ОСОБА_3 ніхто не доглядав. Про умови укладеного у 2004 році договору ОСОБА_3 дізналась у 2014 році.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що є родичем ОСОБА_3, але спілкуються вони рідко. Зі слів ОСОБА_3 йому відомо, що квартиру по вул. Сталеварів позивач начебто подарувала онучці, щоб не витрачати кошти на переоформлення після смерті. З 2004 року ОСОБА_3 періодично мешкала у квартирі по вул. Сталеварів, у сина та на дачі. Відомо, що після смерті сина у 2014 році стосунки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_8 погіршилися. Начебто останні її били, але він цього не бачив.

За клопотанням відповідачів судом першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Свідок ОСОБА_13, пояснила, що є сусідкою родини ОСОБА_4 та ОСОБА_15 у будинку по вул. Патріотичній, 58-а. Підтримувала з ними сусідські стосунки. Вони розповідали, що ОСОБА_3 подарувала їхній донці квартиру по вул. Сталеварів. ОСОБА_3 мешкала разом з родиною свого сина з 2000 років постійно і мала окрему кімнату. Після смерті сина по вул. Патріотичній ОСОБА_3 більше не мешкає.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що мешкає у будинку 58-а по вул. Патріотичній, з 90-х років дружив з ОСОБА_9. Останній за життя розповідав, що донька буде мешкати окремо, так як його мати ОСОБА_3 обіцяла подарувати квартиру. Вони будуть за нею доглядати, а донька, коли стане повнолітньою, переїде мешкати у квартиру по вул. Сталеварів. ОСОБА_3 постійно мешкала з родиною сина у будинку 58-а по вул. Патріотичній, мала окрему кімнату разом з онукою. Після смерті ОСОБА_16, стосунки зі слів ОСОБА_4 погіршились.

Свідок ОСОБА_15 також пояснила, що мешкає у будинку 58-а по вул. Патріотичній тривалий час. Їй відомо, що ОСОБА_3 тривалий час мешкала за вказаною адресою разом із сином та його родиною.

Позивач у суді першої інстанції не заперечувала, що 23.11.2004 року разом із невісткою ОСОБА_4, яка була законним представником малолітньої доньки ОСОБА_8, була присутня у нотаріуса, підписувала договір.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд підставно зазначив, що позивач пояснюючи, що нею було підписано договір довічного утримання, посилається на усну домовленість зі своєю невісткою ОСОБА_4, яка не є стороною за договором дарування, так як обдаровуваною за спірним договором була малолітня онука позивача ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, яки б свідчили про намір або виконання протягом певного часу відповідачами обовязку по утриманню позивача.

З огляду на встановлені обставини колегія погоджується з висновком суду, що позивач не довела укладення оспорюваного договору дарування під впливом помилки.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки або базуються на викладі фабули справи, або є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору застосовані правильно, у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року у цій справізалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: