Справа № 161/3907/17
Провадження № 2/161/1904/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Шолом С.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору застави, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом доОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору застави.

Свій позов обґрунтовує тим, що з 19.10.2001 року до 30.10.2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 30.10.2014 року вони вирішили припинити шлюбні відносини шляхом подання спільної заяви до відділу РЦСу Луцького міського управління юстиції.

Крім того, 30.10.2014 рокуЛуцьким міськрайронним судом було затверджено мирову угоду щодо поділу спільного сумісного майна, за умовами якої, зокрема, за п. 3.1. та п. 3.2. взаємній передачі підлягають картини ОСОБА_6 «Марковкина на льду» та «Я никогда не хочу быть тореадором».

В лютому 2017 року вона дізналась, що 23.01.2012 року відповідач ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір позики на суму 5000,00 доларів США на строк до 01.03.2017 року та в забезпечення виконання грошового зобовязання договір застави належної ОСОБА_2 картини ОСОБА_6 «Марковкина на льду». Вказує, що ці картини були придбані за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю.

Зазначає, що на момент укладення договору застави на вищевказану картину, вона як співвласник згоди не давала, наявність якої у даному випадку була обовязкова, тому при укладенні договору застави були порушені вимоги ст. 65 СК України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про заставу», згідно з вимогами якої майно, що перебуває у спільній власності, може бути передане в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати недійсним даний договірзастави від 23.01.2012 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги. Просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених в поданому ним відзиві, просив суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Крім того, просив суд застосувати у даному спорі строк позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 таОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2001 року. 30.10.2014 року вони вирішили припинити шлюбні відносини шляхом подання спільної заяви до відділу РЦСу Луцького міського управління юстиції. (а.с. 22, 23)

Крім того, 30.10.2014 року ухвалоюЛуцького міськрайронного суду затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 таОСОБА_2 щодо поділу спільного сумісного майна, за умовами якої, ,зокрема, за п. 3.1. та п. 3.2. взаємній передачі підлягають картини ОСОБА_6 «Марковкина на льду» та «Я никогда не хочу быть тореадором» (а.с. 23, 24).

Ухвалою апеляційного суду Волинської області 10.03.2017 року дана ухвала Луцького міськрайннного суду залишена без змін (а.с. 29-31).

Укладаючи дану мирову угоду, ОСОБА_2 своїм підписом засвідчив, що сторони вирішили припинити стан спільної власності (спільної та спільної часткової) на вказане в мировій угоді майно та вирішити усі наявні майнові суперечки, зазначивши серед іншого майна у п.3.1 зобов'язання щодо картини ОСОБА_6 «Марковкина на льду», таким чином ствердивши належність цього майна до числа спільного сумісного майна подружжя.

Як вбачається з договору позики від 23.01.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, останній передав позичальнику грошові кошти в розмірі 5000 доларів США на строк до 01 березня 2017 року(а.с. 5, 6).

Крім того, 23.01.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір застави в забезпечення зобов'язань за вказаним договором позики. Відповідно до умов даного договору заставодавець передає у заставу належну йому на праві власності картину ОСОБА_6 «Марковкина на льду», при цьому зазначивши, що предмет застави не є спільною сумісною власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти і він є повноважним власником цього майна та має усі права щодо вільного розпорядження предметом застави (а.с. 7).

Також, при укладенні договору позики та договору застави ОСОБА_2 зазначив, що передає в заставу належну йому на праві власності картину ОСОБА_6 «Марковкина на льду» та зазначив, що предмет застави не є спільною сумісною власністю з його дружиною ОСОБА_5, оскільки придбаний за особисті кошти.

Крім того, у пункті 2.2. договору застави сторони домовились, що цей договір укладається з подальшою реєстрацією обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Однак, як вбачається із витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, ОСОБА_4 така реєстрація була здійснена лише 13.12.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 статті 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України -підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час укладення спірного договору застави, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Однак, у договорі позики не зазначено, з якою метою бралась позика та не зазначено про наявність чи відсутність згоди іншого з подружжя. Попри факт позики під час шлюбу між сторонами доказів про те, що кошти використано в інтересах сім'ї не надано, а також про наявність згоди позивача на укладення спірного договору та її обізнаність про його існування нічим не підтверджено.

Крім того, як пояснив в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, в якості позики, ще у 2008 році ним передавались ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1000,00 доларів США, та з метою забезпечення зобовязань за даним договором позики, останнім було передано в заставу картину ОСОБА_6 «Марковкина на льду». Частина коштів в розмір 5000,00 доларів США була повернута ОСОБА_2 до 2012 року, а на решту неповернутих коштів було переукладено договір позики та договір застави від 23.01.2012 року. Також, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що йому було відомо, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи доводи, що свідчать про те, що на час укладення договору застави від 23.01.2012 року ОСОБА_4 знав і не міг не знати про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебувають в зареєстрованому шлюбу, а спірна картина належить їм на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_5 не надала згоди на укладення цього договору, суд приходить до висновку, що слід визнати недійсним договір застави від 23.01.2012 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Разом з тим, як вбачається, з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 подав заяву про застосування строків позовної давності та просив суд відмовити в позові і з цієї підстави, вказуючи, що фактично заставлена картина перебувала у нього з 2009 року, а тому позивач не могла не знати про її відсутність вдома. Однак суд не приймає до уваги покликаня відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки жодного доказу щодо передачі йому заставленої картини з 2009 роцісуду останнім не надано, акт передачі майна відсутній, реєстрація обтяження даного майна була здійснена лише 13.12.2016 року. Крім того, ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено, що позивачу було відомо про існування оспорюваного договору застави з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працезданих осіб.

Так, позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Таким чином, з відповідачів в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 640,00 грн., по 320,00 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.3, 14, 203, 204, 219, 215, 525, 526, 530, 572-574, 578, 1050, 1054 ЦК, 61, 65,68 СК ст.ст. 4, 10, 11, 12, 13,76, 78, 79, 80, 133, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір застави від 23 січня 2012 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень, тобто по 320 (триста двадцять) гривень з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду у Волинській області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб які були відсутні під час проголошення рішення, з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк