Ухвала

іменем україни

21 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання та визнання спільної сумісної власності на нерухоме майно; за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання та визнання спільної сумісної власності на нерухоме майно. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що із 15 липня 2005 року по 23 листопада 2005 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. За життя ОСОБА_7, з метою облаштування спільного побуту вони вирішили придбати спільне житло до моменту реєстрації шлюбу, у зв'язку з чим знайшли необхідну квартиру, але грошей не вистачало, тому прийняли рішення про отримання споживчого кредиту в сумі 10 тис. грн, який оформили у фінансовій установі 26 липня 2005 року на ім'я ОСОБА_7 29 липня 2005 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу, яку оформили на ім'я ОСОБА_7 Пізніше 23 листопада 2005 року позивач офіційно зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, при цьому від іншого шлюбу у нього є повнолітні діти, які відповідно до норм цивільного законодавства є спадкоємцями першої черги і прийняли спадщину.

Із метою прийняття спадщини усіма законними спадкоємцями ОСОБА_4 просила встановити наступні факти: спільного проживання її зі спадкодавцем ОСОБА_7 у період часу із 15 липня 2005 року по 23 листопада 2005 року; сумісного придбання спірної квартири; належності на праві спільної сумісної власності подружжя зазначеної квартири. Також просила визнати спільною сумісною власністю спірну квартиру.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали зустрічний позов, в якому просили визнати право власності на 33,3 % спірної квартири за кожною зі сторін, яка належала їхньому покійному батьку ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2005 року; зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у здійсненні права на спадщину та передати оригінали документів для прийняття спадщини, яка за життя належала спадкодавцю ОСОБА_7

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 13 червня 2016 року з урахуванням ухвали цього суду від 21 червня 2016 року про виправлення описки, обидва позови задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період часу із 19 липня 2005 року по 23 листопада 2005 року.

Визнано спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини спірної квартири.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 за ОСОБА_5, ОСОБА_6 по 1/6 частини від 1/2 частини спірної квартири.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково; скасовано рішення суду першої інстанції; у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право власності за кожним по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38 кв. м, житловою площею 22,8 кв. м.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій у повному обсязі та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості первісних позовних вимог та водночас доведеності й обґрунтованості частини зустрічних позовних вимог, та наявності правових підстав для визнання за ОСОБА_5, ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право власності за кожним по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38 кв. м, житловою площею 22,8 кв. м.

Обґрунтовуючи свій висновок, суд належно оцінив ту обставину, що до придбання спірної квартири спадкодавцем ОСОБА_7 він спільно проживав із позивачем ОСОБА_4 тільки 10 днів, тобто починаючи з 19 по 29 липня 2005 року.

При цьому суд виходив із того, що позивачем ОСОБА_4 не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що в цей період вона із ОСОБА_7 вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, взаємні права та обов'язки, разом працювали, отримували спільні доходи та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

На підставі зібраних у справі доказів апеляційний суд установив, що спірну квартиру у приватну власність придбано лише спадкодавцем ОСОБА_7, а позивач ОСОБА_4 покупцем за цим договором не виступала і відсутні докази на підтвердження того, що на придбання спірної квартири були також витрачені її кошти.

Крім того, суд виходив із того, що за три дні до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а саме 26 липня 2005 року між ООФ АППБ «Аваль» і спадкодавцем ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 014/0086/82/33477, згідно з яким останній отримав споживчий кредит у сумі 10 тис. грн строком на 36 місяців, під 17 % річних. Вказані грошові кошти отримав саме ОСОБА_7 та особисто їх погасив. Позивач ОСОБА_4, яка на той час мала прізвище «Кудрявець», за вказаним кредитним договором виступала як поручитель, проте відсутні докази того, що вона як поручитель брала участь у погашенні кредитної заборгованості.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладено на суму 3 030 грн (на той час еквівалентно 600 доларів США), апеляційний суд обґрунтовано вважав, що отриманих кредитних коштів було достатньо для придбання ОСОБА_7 спірної квартири в особисту приватну власність, проведення в ній ремонту і придбання меблів.

За таких обставин правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні первісного позову.

Задовольняючи частково вищевказаний зустрічний позов, апеляційний суд виходив із того, що листом від 17 грудня 2015 року № 1636/02-14 державний нотаріус письмово надав роз'яснення заявникам про необхідність подати до нотаріальної контори правильно оформлені документи на спадкове майно, щоб підтвердити право спадкодавця на спадкове майно. У разі відсутності документів, для вирішення даного питання, нотаріус рекомендував звернутись до суду (а. с. 52, 94).

Установивши, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в порядку спадкування по 1/3 частини спірної квартири, оскільки вони не мають правовстановлюючих документів на спірну квартиру, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ними права власності по 1/3 частини спірної квартири.

При цьому суд зазначив, що інша 1/3 частини спірної квартири може бути успадкована позивачем ОСОБА_4, оскільки кожна зі сторін у справі є спадкоємцем першої черги і кожна з них прийняла спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_7 у рівних частках.

Оскільки позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом ОСОБА_4 не заявлено, то апеляційний суд згідно з приписами ст. ст. 11, 303 ЦПК України був позбавлений можливості ухвалити рішення щодо цього.

Разом із тим апеляційний суд роз'яснив, що ОСОБА_4 не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на 1/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом шляхом звернення за вирішенням цього питання до нотаріальної контори, за наявності в неї правовстановлюючого документа на спірну квартиру.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що чинне законодавство не містить вимог до строку проживання осіб однією сім'єю у розумінні ст. 74 СК України не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору. Належно оцінивши ту обставину, що до придбання спірної квартири спадкодавцем ОСОБА_7, він спільно проживав із позивачем ОСОБА_4 тільки 10 днів, тобто починаючи з 19 по 29 липня 2005 року, апеляційний суд разом із тим дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_4 не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що в цей період вона із ОСОБА_7 вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, взаємні права та обов'язки, разом працювали, отримували спільні доходи та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Доводи касаційної скарги про порушення судом принципу змагальності, порушення права позивача, оскільки іншій стороні надано можливість коректувати свої дії залежно від того, як розвивається справа, що говорять свідки та ін., є безпідставними, спростовуються положеннями ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України.

Посилання заявника у касаційній скарзі на покази свідків зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Так, ст. 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

При цьому порушення норм процесуального права щодо стадії прийняття доказів не може бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Оскільки апеляційним судом обґрунтовано скасоване оскаржуване рішення суду першої інстанції, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко