Провадження №2/592/276/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Троценко Ю. Ю. ,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки: ОСОБА_2 ,

відповідачки: ОСОБА_3 ,

представниці відповідачки: адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

В С Т А Н О В И В :

11.11.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, в якому вона зазначила про те, що вона ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час їй 86 років і вона, за станом здоровя, потребує стороннього догляду. У 1999 році ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, дізнавшись про те, що вона має намір купити квартиру, запропонував їй догляд та підтримку у вигляді забезпечення її необхідними ліками, продуктами харчування, особистим спілкуванням та допомогою по господарству (прибирання житла, необхідний ремонт у квартирі) . За це вона мала б підписати договір, за яким її майно, у разі її смерті, перейде до ОСОБА_5 , а він, у свою чергу, повинен був її доглядати. 25.06.1999 року у нотаріуса ОСОБА_6 вона підписала договір, текст якого вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обовязки, про які вони домовлялися про її утримання. ОСОБА_5 мав забезпечити її довічним доглядом та утримуванням з умовою переходу її квартири у власність ОСОБА_5 лише після її смерті, в якості винагороди за турботу та піклування. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, даний договір було вчинено 08.06.1999 року. Всі дії по збиранню документів для оформлення договору здійснював ОСОБА_5 , а вона підписувала необхідні папери. Як видно з договору дарування, який є предметом спору, він вчинений 25.08.1999 року, тобто через 17 днів після набуття нею права власності на спірну квартиру. Це говорить про те, що реєстрація права власності була пришвидшена. Якщо б вона дійсно хотіла подарувати квартиру, то не купувала б її у ОСОБА_7 , а просто віддала б ОСОБА_5 гроші та він сам купив би її собі. Це говорить про те, що вона купувала її з наміром підписання договору довічного утримання для забезпечення себе довічним доглядом. Весь цей час ОСОБА_5 її доглядав, як вони з ним і домовлялися. Але 28.07.2016 року ОСОБА_5 раптово помер. Вважаючи, що вона до цього часу була власником квартири, яка є предметом спору, вона вирішила повернутися у своє житло. Але в квартиру її не пустила ОСОБА_3, яка там мешкає. Вона їй пояснила про те, що квартира не її, оскільки вона її подарувала ОСОБА_5, який, у свою чергу, склав заповіт на ОСОБА_3 і тепер вона нічого не отримає. При укладенні спірного правочину вона помилялася щодо правової природи правочину, його змісту, предмету, прав та обовязків сторін, правових наслідків оспорюваного договору, а наслідки помилки неможливо усунути без ухвалення судом рішення на її користь. Її помилка полягала в неправильному сприйнятті фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, яке фактично не відповідало її справжнім намірам, а відтак її помилка при укладенні оспорюваного правочину має істотне значення. Оспорюваний договір вчинений нею під впливом помилки, оскільки у неї не було намірів дарувати квартиру, ОСОБА_5 не є її родичем. До того ж, оскільки договір дарування житла є безоплатним, то дарувальник не може вимагати зустрічних дій (права пожиттєвого проживання, надання іншої жилої площі, отримання певних матеріальних чи нематеріальних благ тощо) . Згідно з Постановою Верховного Суду України від 21.10.2015 року справа № 6-202цс15 наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229, ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобовязанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Правонаступником ОСОБА_5 є ОСОБА_3 , оскільки, за її словами, заповіт складений на неї. Відповідно до звіту про оцінку майна, вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, становить 178700 (сто сімдесят вісім тисяч сімсот) грн. , тому вартість судового збору становить 1787 (одна тисяча сімсот вісімдесят сім) грн. (1 відсоток від суми оспорюваного майна) . На підставі вищевикладеного та у відповідності з ст. 16, 229, 235, 717 ЦК України; ст. 82,119, 120, 130 ЦПК України, вона просила: 1. Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 25.06.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 . 2. Під час попереднього судового засідання: - здійснити запит до Спадкового реєстру щодо наявності заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3; - здійснити запит до Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області щодо наявності інформації про смерть ОСОБА_5; - витребувати інвентаризаційну справу від Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. 3. Всі витрати по справі покласти на відповідача (вхідний № 36808/16 від 11.11.2016 року) (а. с. 3, 4) .

17.01.2017 року представниця відповідачки ОСОБА_3 за довіреністю адвокат ОСОБА_4 надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти позову, в якому вона зазначила про те, що в провадженні судді Ковпаківського районного суду м. Суми Бичкова І. Г. знаходиться справа № 592/10407/16-ц, провадження № 2/592/2886/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним. Із вказаною вище позовною заявою вона не погоджується у повному обсязі, оскільки вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з наведених нижче підстав. Починаючи з 07.10.1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, почали проживати однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. Шлюб реєструвати не поспішали, оскільки в цьому не вбачали потреби. В 2001 році разом переїхали до квартири, що є предметом спору, розташованої за адресою: м. Суми, вул. Данили Галицького (раніше Комсомольська) АДРЕСА_3. Разом із ними мешкав її син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Спільних дітей вони не мали. Більше у квартирі ніхто не проживав та не був прописаний. 04.05.2005 року ОСОБА_5 розпорядився належною йому на праві власності на підставі договору дарування від 25.06.1999 року квартирою, розташованою за адресою: м. Суми, вул. Д. Галицького (Комсомольська) АДРЕСА_3 склавши заповіт на її користь, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1672 нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_9 . В зазначеній вище квартирі вона офіційно зареєстрована, починаючи з 26.12.2009 року та до теперішнього часу. ОСОБА_5 був зареєстрований в ній з 02.07.1999 року та до дня його смерті 28.07.2016 року. Таким чином, будучи спадкоємцем за заповітом, вона дійсно є правонаступницею ОСОБА_5 відповідно до ст. 37 ЦПК України. Позивачка ОСОБА_1 в своїй позовний заяві намагається ввести суд в оману, стверджуючи про те, що договір дарування квартири вчинений нею під впливом помилки, оскільки намірів дарувати квартиру у неї не було, а ОСОБА_5 не є її родичем. ОСОБА_5 насправді доводився позивачці пасинком, оскільки, починаючи із 1982 року, остання перебувала у законному шлюбі із ОСОБА_10 батьком ОСОБА_5, а, отже, була його мачухою. Після реєстрації шлюбу позивачка почала проживати із ОСОБА_10 в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_4, що належала останньому. Там же був зареєстрований на той час і ОСОБА_5 . Але фактично проживати там він не мав можливості через дуже погані відносини із мачухою. Він був змушений жити у друзів. Саме з метою вирішення житлового питання та забезпечення єдиного сина житлом ОСОБА_10 було прийняте рішення про продаж належної йому квартири та придбання за отриманий кошт двох інших. Одна за адресою: АДРЕСА_5, співвласниками якої стали ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , де на даний час зареєстрована та мешкає позивачка. Друга за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська (ОСОБА_12) АДРЕСА_3, придбана на імя позивачки та подарована ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування від 25.08.1999 року. Тим самим ОСОБА_5 набув право власності на квартиру, оскільки останню було йому передано, він в ній проживав, зареєстрував на своє імя в БТІ. З розяснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, а також в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-202цс15, на яку посилається позивачка, вбачається, що відповідно до ст. ст. 229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) , мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачка зазначає, що договір дарування вона не читала із власного бажання, хоча повинна була з нам ознайомитися. Це вказує на її (позивачки) недбалість. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Позивачкою не було підтверджено жодної із встановлених обставин, окрім перебування у похилому віці на момент вчинення правочину, що стає зрозумілим із паспортних даних. Чому квартира була подарована мачухою, а не батьком їй достеменно невідомо, цього питання вона ОСОБА_5 не задавала. Проте їй відомо те, що ОСОБА_5 ніколи нічого не пропонував та ніяких домовленостей із позивачкою, які б дозволяли говорити про намір укласти договір довічного утримання, а не дарування, не здійснював. Тим паче за життя рідного батька. Крім того, у позивачки є двоє дорослих дітей, які могли б надавати їй допомогу у разі необхідності. Із ОСОБА_1 вона особисто спілкувалася дуже рідко, адже до неї ставлення у неї також було погане. До 05.05.2006 року, коли ОСОБА_11 помер, позивачка до квартири, що є предметом спору, не приходила ні разу. Вони з ОСОБА_13 приходили до спільної разом із ОСОБА_10 позивачки квартири лише на дні народження батька. Про погані стосунки говорить ще й те, що позивачка навіть не повідомила про смерть ОСОБА_10 та дату його поховання. Про цей факт дізналися лише через 4 дні після смерті, зателефонувавши із поздоровленням на 9 травня. Після смерті батька 05.05.2006 року відносини із позивачкою не підтримували взагалі. Ніколи її не бачили та не телефонували. Позивачка за допомогою ніколи не зверталась, не телефонувала, до них із ОСОБА_13 не приходила, жодних вимог не заявляла. На момент раптової смерті ОСОБА_5 вона навіть не знала чи та жива. Поїхати разом із її сином до останнього відомого їй місця її мешкання довелось через необхідність отримання свідоцтва про смерть рідної матері ОСОБА_5 для здійснення поховання останнього. Позивачка стверджує про те, що приходила до квартири, яка є предметом спору, і намагалась повернутися у начебто своє житло, та вона її не впустила. Ці обставини не відповідають дійсності. Після поховання ОСОБА_5 позивачку вона більше жодного разу не бачила. Натомість у дверях квартири, знайшла записку з вимогою повернути свідоцтво про смерть матері ОСОБА_5 за зазначеним номером телефону позивачки. Цю записку бачили сусіди. Записку вона не зберегла. Усе вищевикладене спростовує твердження позивачки щодо надання допомоги, постійного догляду, спілкування, забезпечення її лікарськими засобами та продуктами харчування зі сторони ОСОБА_5 особливо після смерті батька. Більше того, ОСОБА_5 більшість часу знаходився у закордонному командируванні, тому догляд за позивачкою був неможливий. Позивачкою не наведено жодного доказу для підтвердження факту догляду і допомоги їй ОСОБА_13 . Позивачка сама зазначає, що оскільки договір дарування житла є безоплатним, то дарувальник не може вимагати зустрічних дій. У період часу від укладення договору дарування до дня смерті батька ОСОБА_5 ОСОБА_10 позивачка із подібними вимогами не зверталась. Після 05.05.2006 року відносини не підтримувалися взагалі. Позивачка нічим не підтверджує їх існування. Таким чином, відсутність будь-якої допомоги із сторони ОСОБА_5 , виходячи із змісту позову та із того, що позивачка вважала останнього зобовязаним надавати допомогу, про яку вони домовились на підставі договору довічного утримання, ОСОБА_1 повинна була сприйняти, як порушення її прав та інтересів. Для захисту своїх прав позовів не заявляла аж до 23.11.2016 року. Згідно з вимогами ст. 71 ЦК Української СРСР, чинного на час укладання договору дарування від 25.08.1999 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) , встановлюється в три роки. Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. П. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Трирічний строк позовної давності встановлений ст. 71 ЦК У СРСР сплив. Із заявою про поновлення строку позовною давністю позивачка не зверталась. На підставі вищевикладеного, у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 25.06.1999 року вважає за необхідне відмовити, ще і у звязку з пропуском позовної давності. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 128, 257, 267 ЦПК України; ст. ст. 71,75, 80 ЦК Української СРСР, вона просила: 1. Ухвалити рішення, яким відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні її позову до відповідачки ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири в повному обсязі. Витребувати у компетентних органів інформацію щодо сімейного стану ОСОБА_1. 3. Витребувати у компетентних органів інформацію щодо сімейного стану місця проживання та майна належного ОСОБА_11. 4. Викликати у судове засідання свідків: - ОСОБА_14, АДРЕСА_6, тел. НОМЕР_1; - ОСОБА_15, АДРЕСА_7, тел. НОМЕР_2; - ОСОБА_8, м. Суми, вул. Смирнова, буд. 9, тел. НОМЕР_3; - ОСОБА_16, АДРЕСА_8 (вхідний № 1720 від 17.01.2017 року) (а. с. 29 33) .

У відкритому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Вони просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відкритому судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 та її представниця адвокат ОСОБА_4 позов не визнали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в запереченні проти позову. Вони просили суд відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог повністю.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, пояснення відповідачки ОСОБА_3, її представниці адвоката ОСОБА_4, пояснення свідків: ОСОБА_17, ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_18, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, суд дійшов наступного висновку.

Із змісту договору дарування квартири від 25.06.1999 року вбачається, що договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 квартири, що відчужується, перевірено (а. с. 9, 34) .

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В ст. 229 ЦК України закладено правові засади визнання недійсним правочину, в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Із змісту п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року вбачається, що відповідно до ст ст. 229 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) , мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналізуючи встановлені обставини справи, наведені норми права, які врегульовують вказані спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Що стосується можливого вчинення позивачкою ОСОБА_1 правочину під впливом помилки, то суд враховує те, що вимога про визнання недійним договору дарування квартири є такою, що не обґрунтована належними та допустимим доказами й є лише її припущенням (абз. 1 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року) . А доказування не може ґрунтуватися на припущеннях в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Отже, позивачка ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення спірного договору дарування у неї виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, вона усвідомлювала умови правочину та його правові наслідки. Позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору дарування вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору довічного утримання.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що укладаючи 25.06.1999 року договір дарування квартири вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. А, отже, на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, зясовано та перевірено її вільну волю як дарувальника, яка погодилася зі всіма істотними умовами договору. Укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування, їм було розяснено усі наслідки підписання такого договору.

Крім того, суду бере до уваги те, що після укладення оспорюваного договору позивачка ОСОБА_1 не продовжувала проживати у спірній квартирі, передача квартири та ключів від квартири в дійсності відбулася, що підтверджує її реальні наміри на укладення саме договору дарування, а не договору довічного утримання. Окрім того, спірна квартира не була для неї єдиним житлом. Крім того, після укладення спірного договору позивачка ОСОБА_1 самостійно не сплачувала за житлово-комунальні послуги спірної квартири.

Крім того, надані позивачкою ОСОБА_1 письмові докази, а саме: ксерокопія її паспорту громадянки України та ксерокопія картки платника податків (а. с. 5) , ксерокопія довідки Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 05.09.2016 року (а. с. 6) , ксерокопія довіреності (а. с. 7) , ксерокопія договору купівлі-продажу квартири (а. с. 8) , ксерокопія договору дарування квартири (а. с. 9) , ксерокопія звіту про оцінку майна (а. с. 10) , довідка про стан здоровя позивачки (а. с. 47) , матеріали витребуваної судом інвентаризаційної справи, взагалі, ніяким чином не підтверджують обґрунтованість заявлених позивачкою вимог, тобто вчинення нею правочину під впливом помилки.

До того ж, суд бере до увагу ту обставину, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми із вказаною позовною заявою лише 11.11.2016 року, тобто більше як через 17 років після укладення оспорюваного правочину, а також після смерті свого чоловіка та пасинка, які б безумовно могли б підтвердити або спростувати її твердження.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков