Справа № 489/1670/17
Номер провадження 2/489/1413/17
РІШЕННЯ

Іменем України

28 серпня 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря - Недавньої А.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Миколаївської міської ради про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними. Свої вимоги мотивувала тим, що в 2003 р. вона придбала у відповідачів квартиру спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві, оформивши договори купівлі-продажу нерухомого майна на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант». На теперішній час позивачка не має можливості розпоряджатися належним їй майном, оскільки дані договори не були посвідчені нотаріально. Продавці ніяких претензій не предявляють, проте від нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу ухиляються.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд визнати договір купівлі-продажу 2-х кімнат в квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант» за № 3-136 від 03.02.2003 р., та укладений між нею з одного боку як покупцем та ОСОБА_2 з іншого боку як продавцем дійсним; та договір купівлі-продажу 1-ї кімнати в квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант» за № 3-149 від 27.06.2003 р., та укладений між нею з одного боку як покупцем та ОСОБА_4 з іншого боку як продавцем дійсним.

Позивачка в судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не зявились, повідомлялись судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не зявився. Відповідно до заяви просив про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Представник третьої особи Універсальної товарної біржі «Миколаїв-Гарант» в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Згідно ухвали судуд проводиться заочний розгляд справи.

Дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Дві кімнати у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві належали ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу № 342, від 11.11.1996 р. виданого та посвідченого УТБ «Віконт Т», зареєстрованого в Миколаївському МБТІ в реєстровій книзі № 115, за реєстровим №19463 від 04.12.1996 р. Вказані дві кімнати загальною площею 40,2 кв.м., складаються з двох житлових кімнат житловою площею 28,7 кв.м., у тому числі в загальному користуванні знаходяться: коридор №1, кухня №2, санвузол №3, шафа №4, згідно з технічним паспортом, який є невідємною частиною правовстановлюючого документу.

03.02.2003 р. на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант» за № 3-136 був зареєстрований Договір купівлі-продажу 2 кімнат у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві, укладений між ОСОБА_2, - з однієї сторони, та ОСОБА_1, - з іншої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір купівлі-продажу 2 кімнат у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєвібув зареєстрований ММБТІ 11.02.2003 р. за № 17388 на імя ОСОБА_1

Крім того, одна кімната у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.06.2003 р. виданого згідно з розпорядженням фонду комунальної власності Миколаївської міської ради №1443-р., від 23.05.2003 р., зареєстрованого в Миколаївському МБТІ в реєстровій книзі № 115, за реєстровим №19463 від 10.06.2003 р. Вказані одна кімната складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 15,4 кв.м., житловою площею 11,2 кв.м., у тому числі в загальному користуванні знаходяться: коридор №1, кухня №3, санвузол №3, шафа №4, згідно з технічним паспортом, який є невідємною частиною правовстановлюючого документу.

27.06.2003 р. на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант» за № 3-149 був зареєстрований Договір купівлі-продажу 1-ї кімнати у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві, укладений між ОСОБА_3, - з однієї сторони, та ОСОБА_1, - з іншої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір купівлі-продажу 1-ї кімнати у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєвібув зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 08.07.2003 р.

Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договорів купівлі-продажу дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договорів неможливе.

На час укладання договорів купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у лютому 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона придбала кімнати квартири спільного заселення на біржі, однак через необізнаність сторін договори купівлі-продажу нерухомого майна не були нотаріально посвідчені, а лише зареєстровані згідно вимог діючого законодавства. Позивачка вказує, що після укладання договорів відповідачі звільнили кімнати квартири спільного заселення від особистих речей та майна, передали позивачці ключі від кімнат та переїхали в інше постійне місце проживання, водночас позивачка переїхала до квартири спільного заселення та проживає там по теперішній час.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Відразу після укладання договору купівлі-продажу між сторонами позивачкою було зареєстровано право власності в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу.

Разом з тим, позивачка на теперішній час не має можливості зареєструвати своє право власності на спірні кімнати квартири спільного заселення на підставі договорів купівлі-продажу, укладених з відповідачками, через те, що на час укладання договори не були нотаріально посвідчені, а відповідно їх форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 61, 212 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачка не має можливості усунути порушення її прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та керуючись ст.12, 30, 60, 88, 214, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Миколаївської міської ради про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними задовольнити.

Визнати Договір купівлі-продажу 2 кімнат у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві, укладений між ОСОБА_2, - з однієї сторони, та ОСОБА_1, - з іншої сторони, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант» за № 3-136 дійсним.

Визнати Договір купівлі-продажу 1-ї кімнати у квартирі спільного заселення № 7 в будинку № 1 по вул. Шкільна в м. Миколаєві, укладений між ОСОБА_3, - з однієї сторони, та ОСОБА_1, - з іншої сторони, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант» за № 3-149 дійсним.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 280 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова