Номер провадження: 22-ц/785/1582/17
Номер справи місцевого суду: 511/383/16-ц
Головуючий у першій інстанції Ільяшук А. В. Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору про іпотечний кредит та договору іпотеки припиненими, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 липня 2016 року,

встановила:

У лютому 2016 р. ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, в якому просили: 1) визнати припиненим Договір про іпотечний кредит №ODR0GS від 03.10.2007 року, укладений між ЗАТ КБ "ПриватБанк» та ОСОБА_4, ІПН № НОМЕР_1; 2) визнати припиненим іпотечний договір №ODR0GS від 03.10.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, ІПН № НОМЕР_2, зареєстрований в реєстрі за № 4045.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ "ПриватБанк» (далі - Банк) 03.10.2007 р. був укладений Договір про іпотечний кредит № ODR0GS (далі - Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі - 100 000 грн., під 15% річних за користування кредитом, строком - до 03.10.2017 року.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору позичальник взяв на себе зобов'язання щомісячно до 3 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього Договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше - 1 626,13 грн., шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_3, відкритий у Банку.

Згідно із п. 3.1 Розділу 3 кредитного договору виконання позичальником зобов'язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: Одеська область. АДРЕСА_1.

03.10.2007 року між Банком та ОСОБА_5, як іпотекодавцем - майновим поручителем, укладено іпотечний договір № ODR0GS (далі - Іпотечний договір), відповідно до якого останній з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, передав Банку в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, а саме - трикімнатну квартиру зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, загальною площею - 64,10 кв. м., житловою площею - 49,20 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 3.4 Розділу 3 іпотечного договору іпотека припиняється у випадку: а) виконання у повному обсязі основного зобов'язання.

Відповідно до виписки про погашення кредиту ОСОБА_4 виконав зобов'язання перед кредитором, сплативши за період з 2007 р. по 2015 р. кошти у сумі - 195 145,16 грн.. Однак, через помилку, допущену представником банку, останній має претензії щодо несплати боргу. З цього приводу Банк неодноразово звертався до суду з позовами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, однак у цьому було відмовлено через безпідставність вимог. Оскільки умови кредитного договору з повернення кредиту, сплати процентів повністю виконані, не має заборгованості перед банком, тому вважають, що вказаний договір має бути припиненим. Іпотечний договір також має бути припинений, оскільки є припиненим основне зобов'язання.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.07.2016 р. у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору про іпотечний кредит та договору іпотеки припиненими відмовлено.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у розгляді справи, у судове засідання з розгляду справи по суті не з'явилися. Про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Письмових заперечень на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Банк на вимогу суду надав розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 24.07.2014 р..

Згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позичальника існує борг перед Банком у розмірі - 44 916,09 грн. (а. с. 79 - 83).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 509, 525, 526, 546, 572, 575, 585, 598, 599, 1054 ЦК України, ст. ст. 1, 17 Закону України «Про іпотеку») та процесуального (ст. ст. 11, 60, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що ЗАТ КБ "Приват Банк" відповідно до кредитного договору №ODR0GІ0462 від 03.10.2007 року надав ОСОБА_4 кредит в сумі - 100 000 грн. 00 коп., зі сплатою 15 відсотків річних. Строк повернення коштів згідно п. 8.1 кредитного договору встановлено - до 03.10.2017 року. Позичальник повинен проводити погашення кредиту та сплату процентів відповідно до графіка щомісячно, ануїтетними платежами до 3 числа кожного місяця в сумі не менше - 1 626 грн. 13 коп. (а. с. 4 - 10).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ "Приват Банк" і ОСОБА_5 03.10.2007 року був укладений договір іпотеки № ODR0GI. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_5 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 11 - 16). Приватним нотаріусом 03.10.2007 року у зв'язку із посвідченням договору іпотеки накладено заборону на відчуження, зазначеної у договорі квартири.

В подальшому ЗАТ КБ „Приватбанк" перейменовано в публічне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк".

З квитанції від 10.09.2015 року (а. с. 30) вбачається, що ОСОБА_4 в рахунок погашення кредиту сплачено Банку кошти у сумі - 9 290,00 грн., залишок за кредитом становить - 44 916,09 грн.. Доказів того, що після цієї дати позичальником погашено залишок по кредиту на вказану суму, суду не надано.

Між сторонами виникли кредитні правовідносини, правовідносини забезпечення виконання зобов'язання.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог, передбачених ст. ст. 546, 572, 575, 585 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконана боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати), переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 10, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, відповідно до процесуального законодавства сторони по справі несуть можливі негативні наслідки у випадку неналежного виконання своїх процесуальних обов'язків щодо доказування.

Оскільки беззаперечно встановлено наявність боргу позичальника перед Банко, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Апелянт не надав суду доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду першої інстанції.

Доводи апелянта про помилковість висновку суду щодо наявності боргу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами - висновками спеціаліста тощо. Клопотання про призначення судової експертизи з приводу визначення відсутності/наявності заборгованості за кредитним договором позивачі на заявляли.

Апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому її треба відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_5, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова