Справа № 760/9743/16-ц
Провадження № 2/760/1685/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 жовтня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва
в складі:головуючого судді- Лазаренко В.В.
за участю секретаря - Каліщук М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,
30.05.2016 позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 21.05.2011 між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики за умовами якого вона передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 000,00 Доларів США, а відповідач зобов'язався повернути суму позики не пізніше червня 2013.
В зазначений термін відповідач свого обов'язку за договором позики не виконав. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача суму основного зобов'язання в розмірі еквівалентному 1 000,00 Доларів США станом на 30.01.2017 за курсом НБУ становить 27 192,24 грн., на підставі ст. 1048 ЦК України проценти за користування позикою у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.06.2013 по 30.01.2017 в загальному розмірі 15 876,35 грн., на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних за період з 01.06.2013 до 30.01.2017 у розмірі 2 992,64 грн.
В судове засідання позивач свого представника не направила, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява, в якій представник позивача просить розглядати справу за відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд, врахувавши заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що 21.05.2011 між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики за умовами якого вона передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 000,00 Доларів США, а відповідач зобов'язався повернути суму позики не пізніше червня 2013.
На час розгляду справи відповідач прострочив виконання за вказаним договором позики, грошові кошти позивачу у встановлений строк не повернув.
Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.
Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Частина друга вказаної статті визначає, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача процентів ґрунтується на положення цивільного законодавства.
Нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України, зокрема, з визначенням на рівні облікової ставки НБУ, можливе лише щодо зобов'язань, визначених у національній грошовій одиниці, так як у договорі позики сторонами визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, а відтак, відповідно до статті 533 УК України, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.
В зазначений термін відповідач свого обов'язку за договором позики не виконав.
З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача суму основного зобов'язання в розмірі 27 192,24 грн., на підставі ст. 1048 ЦК України проценти за користування позикою у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.06.2013 по 30.01.2017 в загальному розмірі 15 876,35 грн., на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних за період з 01.06.2013 до 30.01.2017 у розмірі 2 992,64 грн.
Підстави сумніватися у правильності представленого розрахунку основного боргу, процентів у суду відсутні, розрахунок є детально аргументованим, повно відображає порядок її нарахування, з боку відповідача не спростований.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути суму основного зобов'язання в розмірі 27 192,24 грн., проценти за договором позики від 21.05.2011 за період з 01.06.2013 по 30.01.2017 в розмірі 15 876,35 грн., і відповідно в цій частині позовні вимоги належить задовольнити.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних ґрунтується на положення цивільного законодавства.
Враховуючи представлений позивачем розрахунок, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягає стягненню три проценти річних за період з 01.06.2013 по 30.01.2017 в розмірі 2992,64 грн., відповідно позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних належить задовольнити.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно частини першої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
18.05.2016 між позивачем ОСОБА_3 та ТОВ «Адвокатська компанія «Ліга справедливості» укладено договір №18/04-16/1 про надання юридичних послуг.
Розмір витрат позивача ОСОБА_3 на отримання правової допомоги при зверненні до суду з даним позовом станом на 30.01.2017 складають 6 450,00 грн. що підтверджується: рахунком - фактурой №СФ-0000227 від 01.08.2016, рахунком - фактурой №СФ-0000324 від 10.10.2016, квітанцією №205 від 03.08.2016, рахунком - фактурой №СФ-0000365 від 31.10.2016, рахунком - фактурой №СФ-0000026 від 13.01.2017.
Розрахунок зазначених витрат на правову допомогу підтверджуються відповідною калькуляцією, копія якої долучено до матеріалів справи.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 6 540,00 грн., які визнаються судом підтвердженими та доведеними.
З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 551,21 грн.
Керуючись ст.ст. 5, 6, 10-11, 57-58, 60, 74, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 21 травня 2011 року в розмірі 27 192, 24 грн., проценти за користування коштами в розмірі 15 876, 35 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 2 992, 64 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 6 540, 00 грн., витрати з оплати судового збору в сумі 551, 21 грн.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання відповідачем копії рішення.

Суддя