Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/391/17
Провадження № 2/273/327/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Новицького Є. А. секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка справу за позовом ОСОБА_2 до Баранівської міської ради , про визнання права власності на спадкове майно -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася ОСОБА_2 (надалі також позивач) з позовом до Барановської міської ради (надалі також відповідач) про визнання права власності на спадкове майно.

Позов обгрунтовувася тим, що 28.11.2012 року в м. Баранівка Житомирської області помер батько позивача ОСОБА_3 який був власником житлового будинку №22, що знаходиться на перевулку Червоному в м. Баранівка Житомирської області. На день смерті з ним жила і була зареєстрована його дружина-мати позивача ОСОБА_4, яка відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України фактично прийняла спадщину після батька.

Мати позивача померла 06.02.2017 року у звязку з чим відкрилася спадщина на майно на яке вона мала право, а саме на житловий будинок №22 по провулку Червоному в м. Баранівка Житомирської області.

Позивач прийняла спадщину у встановлений законом строк подавши до нотаріальної контори відповідну заяву.

Інших спадкоємців мана померлої ОСОБА_4 окрім позивача немає.

28.03.2017 року завідуюча Барановської державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вище вказаний житловий будинок у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього.

З огляду на викладене, позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав на спадкове майно.

Позивач в судове засідання не зявилася, її представник через канцелярію Баранівського районного суду подала заяву про те, що вона підтримує заявлені позовні вимоги, позов просила задовольнити, а справу слухати без її участі та участі позивача.

Від відповідача через канцелярію Баранівського районного суду надійшла заява про визнання відповідачем заявлених позивачами вимог, справу просили слухати без їх участі, не заперечували проти ухвалення рішення.

Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України.

На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів.

Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Таким чином, судом встановлено, що 22.11.1947 р. ОСОБА_5 одружилася з ОСОБА_3 та взяла собі прізвище чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії ЯР №778024 (а.с. 9).

08.08.1955 р. в них народилася донька ОСОБА_6, яка 24.07.1976 р. одружилася з ОСОБА_7 та взяла собі прізвище чоловіка, що підтверджується свідоцтвами про народження серії ЯЖ №361276 та свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖС №294983 (а.с. 7, 8).

27.11.2012 р. помер ОСОБА_3-батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ТП «206502 , а 01.02.2017 року померла ОСОБА_4-мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ТП № 303334, а (а.с. 10, 12).

Згідно довідки виконавчого комітету Барановської міської ради Житомирської області від 28.11.2012 р. №6413 на день смерті ОСОБА_3 з ним постійно проживала та вела спільне господарство його дружина ОСОБА_4 (а.с. 11).

Згідно довідки відділу житлово-комунального господарства та благоустрою Барановської міської ради Житомирської області ОСОБА_4 на день смерті постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею на день смерті ніхто не проживав (а.с. 13).

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку для будівництва будинку в м. Баранівка(а.с 14).

Однак, згідно повідомлення КП «Новоград-Волинського міжміського бюро технічної інвентаризації» за померлим ОСОБА_3 не було зареєстровано право власності на житловий будинок «22 по провулку Червоний в м. Баранівка, який згідно технічного паспорту було побудовано в 1957 році (а.с. 18-23).

У звязку з відсутністю правовстановлюючих документів завідуючою Барановської державної нотаріальної контори було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вище вказаний житловий будинок (а.с. 24).

Отже, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, що відповідає приписам ст. 392 ЦК України.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Таким чином, будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент завершення будівництва, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Стаття 100 ЦК УРСР 1963 року визначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачали обов'язкову державну реєстрацію нерухомого майна.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.

За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1297 ЦК України встановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємицею ОСОБА_4Л, яка згідно матеріалів спадкової справи відносно ОСОБА_4 прийняла спадщину у вказані законом строк (а.с. 53).

Інших спадкоємців не виявлено (а.с. 50-56).

Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність правовстановлюючих документів в розумінні положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, позивач, виходячи з наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказу Мін'юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Закону України «Про нотаріат» позбавлена можливості оформити спадщину нотаріально, в звязку з чим порушені права підлягають захисту в обраний позивачем спосіб, що відповідає допущеному порушенню. Беручи до уваги фактичне визнання позову відповідачем, що не порушує права та інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на спадкове майно за законом, а саме на житловий будинок №22 з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: провулок Червоний в м. Баранівка Житомирської області, на які мала право ОСОБА_4, що померла 06.02.2017 року в м. Баранівка Житомирської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Баранівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Є.А. Новицький