Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/301/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Музичко С.Г.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - правонаступниками якої залучені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до Головного територіального управління юстиції в м Києві, ОСОБА_9, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання секретного заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

12.08.2015 позивач ОСОБА_7 звернулась в суд з позовом до відповідачів Головного територіального управління юстиції в м.Києві, ОСОБА_9, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 165), просила визнати секретний заповіт подружжя від 17.04.2013 недійсним; визнати за позивачем як за спадкоємцем першої черги право власності на: квартиру АДРЕСА_1 та Ѕ частину машиномісця НОМЕР_2 у підземному паркінгу цього ж будинку; квартиру АДРЕСА_2; земельну ділянку та домоволодіння, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3; автомобіль марки «Мазда 62», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1; вклад у сумі 20610,61 дол. США з відповідними відсотками, які знаходяться на депозитному рахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.04.2013 вона разом з чоловіком ОСОБА_11 склали секретний заповіт подружжя та посвідчили його у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д., який згідно повідомлення від 08.07.2015 припинив свою нотаріальну діяльність.

Після смерті її чоловіка ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач, з метою оформлення своїх спадкових прав як спадкоємиця за законом, звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про оголошення секретного заповіту подружжя та оформлення свідоцтва про право на спадщину на своє ім'я, однак отримала відмову.

Вважаючи секретний заповіт подружжя недійсним, оскільки заповіт подружжя та секретний заповіт є двома різними правочинами, які окремо мають свою специфіку, порядок оформлення, вимоги щодо змісту, а також порядок посвідчення нотаріусом, а їх об'єднання в один правочин «секретний заповіт подружжя» є недопустимим з точки зору правової природи правочинів, звернулася до суду з цим позовом за захистом порушеного права, зазначаючи правовими підставами позову ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_7 до Головного територіального управління юстиції в м.Києві, ОСОБА_9, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання секретного заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду позивач ОСОБА_7 подала на нього апеляційну скаргу, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції при його ухваленні неповно були з'ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального права. Зазначала, що цивільним законодавством встановлено те, що заповіт подружжя та секретний заповіт є двома різними правочинами (заповітами), які окремо мають свою специфіку, порядок оформлення, вимоги щодо змісту, а також порядок посвідчення нотаріусом. А, їх об'єднання в один правочин «секретний заповіт подружжя» є недопустимим з точки зору правової природи правочинів. Наголошувала на тому, що вона не є фахівцем у галузі права їй не були відомі юридичні терміни та наслідки укладання та посвідчення секретного заповіту та спільного заповіту подружжя, а також вона не могла передбачити неможливість настання таких юридичних наслідків, як відмову в оголошенні секретного заповіту подружжя та як наслідок неможливість прийняття спадщини. Окрім того вказувала, що з 21.07.2015 - дати винесення нотаріусом постанови про відмову в оголошенні заповіту були порушені її права , як власника на Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя та її права як спадкоємця, оскільки вона не може прийняти спадщину, розподілити спільне сумісне майно подружжя, що позбавляє її можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, позбавляє засобів до існування, що і зумовило пред'явлення нею позову до суду. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку правонаступників ОСОБА_3, залучених до участі у справі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представника відповідача Головного територіального управління юстиції в м Києві, представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Першої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що відмова у задоволенні позовних вимог ґрунтувалася на відсутності правових підстав до задоволення позову.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

08 травня 1984 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_11 згідно свідоцтву про укладення шлюбу НОМЕР_3 (а.с.16 т.1). Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7. Спільних дітей від шлюбу зазначене подружжя не мало.

17 квітня 2013 року ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_11 вчинили секретний заповіт подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. та зареєстрований в реєстрі (а.с.72-73 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 12.11.2014 (а.с.70).

27.05.2015 ОСОБА_7 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_11

Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори КузьмичВ.М. від 21.07.2015 ОСОБА_7 в оголошені секретного заповіту подружжя було відмовлено, оскільки вважав, що оголошення спірного заповіту є неможливим в зв'язку з тим, що відповідно зі ст.ст. 1250 та 1243 ЦК України, у разі смерті одного із подружжя частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого подружжя, який його пережив та нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного в заповіті подружжя (а.с.35).

Також, листом завідувача Київського державного архіву ГУЮ в м.Києві від 08.07.2015 було повідомлено, що заповіт від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_7 зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №022,023 та його оголошення можливе лише після смерті обох заповідачів згідно вимог ст. ст.1233-1257 ЦК України (а.с.36).

Вважаючи порушеним своє право ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом про визнання секретного заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла, залишивши складений 05 жовтня 2016 року заповіт від свого імені на все своє майно на ім`я громадянки ОСОБА_4.

При житті ОСОБА_7 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду про відмову їй у позові.

Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами допускають правонаступництво, то у відповідності до вимог ст. 37 ЦПК України до участі у справі були залучені правонаступники ОСОБА_7 - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, але апеляційну скаргу підтримав лише представник ОСОБА_17- ОСОБА_18

Згідно ст. 1233 ЦК України Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Главою 85 ЦК України визначено правила, які встановлюють, хто може складати заповіт, ким він має бути посвідчений, яким чином оголошений та виконаний. Тільки при дотриманні всіх положень Закону можливе спадкування за заповітом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (якщо це заповіт подружжя).

Глава 16 ЦК України встановлює поняття правочинів, підстави визнання їх недійсними та правові наслідки їх вчинення - і це загальні норми права. Проте, ст. 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту,які є спеціальними нормами і унеможливлюють застосування загальних норм для визнання недійсності правочинів (ст. 215 ЦК України).

За позовом заінтересованої особи суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК України), тобто якщо документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском,впливом обману, погроз насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.

Між тим, вищеперераховані підстави визнання заповіту недійсним у даній справі відсутні і про наявність таких суду не було повідомлено.

Положенням ч.1 ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

Наведена норма закону є нормою, що дозволяє складання заповіту не однією особою, а двома, і вираження одночасно спільної волі двох осіб, а саме - подружжя. Отже, такий вид заповіту може бути складений лише конкретно визначеними суб`єктами, тобто особами, які перебувають у зареєстрованому шлюбі.

З матеріалів справи вбачається, що нині покійні ОСОБА_11 та ОСОБА_7 на час складання оспорюваного заповіту перебували у зареєстрованому шлюбі, про що виписано вище.

Як випливає з ч.1 ст. 1243 ЦК Уукраїни, предметом спільного заповіту подружжя може бути майно, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, за заповітом подружжя спадкодавці заповідають тільки те майно, що набуте ними в спільну сумісну власність.

Відповідно до ч.2 ст. 1243 ЦК України у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. Отже, предметом такого заповіту є майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і спадкування цього майна відбувається в декілька етапів:спершу успадковується частка в спільній сумісній власності одного з подружжя другим з подружжя, який його пережив, а після смерті останнього зазначене в заповіті майно успадковується спадкоємцями за заповітом. Тобто, законом не передбачено право заповідачів на встановлення певних умов, за наявності яких виникає право на спадкування іншим подружжям, позбавлення його права на спадкування, передбачення заповідального відказу тощо, що дозволяється у випадку складання індивідуального запоіту.

Згідно з ч.3 ст. 1243 ЦК України за життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, якщо один з подружжя помре, інший вже не зможе відмовитися від спільного заповіту.

Слід також зазначити, що відмова одного з подружжя від заповіту подружжя не тягне за собою недійсність заповіту загалом, а лише передбачає недійсність розпорядження того заповідача, який від нього відмовився. Зокрема, це підтверджується ч.3 ст. 1257 ЦК України, де вказується, що недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, якщо заповіт було складено подружжям, а потім один з подружжя відмовився від спільного заповіту, то розпорядження, від якого особа відмовилася, втрачає силу, але розпорядження іншого з подружжя залишається чинним. Разом з тим, у такому випадку чинне розпорядження є не чим іншим, як заповітом одного з подружжя стосовно належної йому частки в праві спільної сумісної власності. Тобто майно в цьому разі не буде успадковуватися іншим з подружжя, а одразу перейде до зазначеного в заповіті спадкоємця.

Чинне законодавство України дозволяє заповідачу скласти заповіт без можливості ознайомлення з його текстом будь - яких третіх осіб до відкриття спадщини (секретний заповіт). Повноваження щодо посвідчення секретного заповіту має тільки нотаріус ( ст. 1249).

Відповідно до матеріалів справи 17 квітня 2013 року ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_11 вчинили спільний секретний заповіт подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер. Тобто, з часу складання заповіту і до часу смерті ОСОБА_11 пройшло один рік і сім місяців. За цей час (уже нині покійна) ОСОБА_7 за своє і чоловіка життя нікому не заявляла щодо порушеного її права при укладенні спільного секретного заповіту подружжя, не скористалася вона і вимогами ч.3 ст. 1243 ЦК України та не відмовилася від спільного заповіту за життя свого чоловіка ОСОБА_11, не ставила питання про недійсність зазначеного заповіту. І про наявність таких доказів суду не було надано. Окрім того, приймаючи участь у судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_7 не заперечувала того факту, що при житті чоловіка вона не відмовлялася від заповіту. А уже із протоколу про оголошення спільного секретного заповіту подружжя (а.с.97-100 т.2) вбачається, що спільний секретний заповіт подружжя містився у конверті з написом «Ми, ОСОБА_11 та ОСОБА_7, склали цей спільний секретний заповіт подружжя і подали його нотаріусу у склеєному конверті 17 квітня 2013 року, про що і поставили свої підписи після цього тексту».

Частиною 4 ст. 1243 ЦК України передбачено, що у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Отже, чинним законодавством захищаються інтереси та остання воля заповідача, який помер.

Після смерті ОСОБА_11 його переживша дружина ОСОБА_7 звернулася до нотаріальної контори про оголошення секретного заповіту подружжя та оформлення спадкових прав щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11.

Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори на підставі норм ЦК України та Закону України « Про нотаріат» відмовлено ОСОБА_7 в оголошенні секретного заповіту подружжя та оформлення спадкових прав щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 (а.с.35 т.1).

Вважаючи порушеним своє право ОСОБА_7 звернулася до суду за його захистом.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідності висновків обставинам справи, порушення норм матеріального права при ухваленні рішення суду, що призвело до неправильного вирішення спору, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_7, яку підтримав представник правонаступника ОСОБА_4 не містить, в ході апеляційного розгляду зазначений представник також не навів таких обставин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що цивільним законодавством встановлено, що заповіт подружжя та секретний заповіт є двома різними правочинами (заповітами), які окремо мають свою специфіку, порядок оформлення, вимоги щодо змісту, а також порядок посвідчення нотаріусом, та їх об'єднання в один правочин «секретний заповіт подружжя» є недопустимим з точки зору правової природи правочинів та є підставою до скасування рішення суду та задоволення позовних вимог не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки такі твердження сторони позивача не ґрунтуються на вимогах закону, прямо не заборонені нормами ЦК України.

А тому, тлумачення зазначених норм права стороною позивача на свій розсуд є лише припущенням.

До того ж, відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - правонаступниками якої залучені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Судді: