Справа № 456/2945/15-ц
Провадження № 2/456/147/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2017 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого: судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до суду та просить визнати недійсним договору найму житлового будинку укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щодо оренди житлового будинку розміщеного по вул. Шкільній, 20 в с. Вівня Стрийського району Львівської області, як такий, що укладений під впливом помилки. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 1971 року по 26.01.1978 він перебував у шлюбі з відповідачем. За час спільного проживання з відповідачкою, позивач за власні кошти побудував житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 20, в с. Вівня, Стрийського району, Львівської області. У 1991 році сторони поділили спільно нажите майно подружжя по ? ідеальної частки спільного будинковолодіння. В 1997 році належну позивачу частку, позивач подарував своєму синові. 28.11.2000 року, син позивача подарував свою частку вищевказаного будинковолодіння своїй матері, відповідачці - ОСОБА_2, а саме житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 20, в с. Вівня, Стрийського району, Львівської області, згідно договору дарування житлового будинку АВО № 423434 від 28.11.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_4 Відповідач з кінця 2000 року та фактично по сьогоднішній день перебуває за кордоном, дуже рідко приїжджає в Україну, а приїжджаючи не проживає в їхньому будинку за адресою: вул. Шкільна, 20, в с. Вівня, Стрийського району, Львівської області, оскільки забезпечена іншим житлом в місті Стрию. Позивачем проведено ремонт та вчинено добудову житлового будинку за вищевказаною адресою, проведено ремонтні роботи та облагороджено земельну ділянку на якій знаходиться нерухоме майно. Протягом тривалого часу позивачем у справі в будинковолодінні в якому проживає та на його прилеглій території ведеться сільське господарство, тримається домашню худобу і т.п. В лютому 2012 року відповідач звернулась до Стрийського міськрайонного суду з метою виселити позивача з вищевказаного будинку без надання іншого житлового приміщення. 30 березня 2012 року рішенням Стрийського міськрайонного суду відповідачці відмовлено в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. В основу мотивувальної частини рішення суд поклав висновок про те, що позивачкою (ОСОБА_2Ф.) не доведено тих обставин, що ОСОБА_1 порушував правила співжиття, громадського порядку, що могло б в силу ст. 116 ЖК України стати підставою для виселення із займаного житлового приміщення без надання іншого житла. Вищевказане рішення Стрийського міськрайонного суду не оскаржувалось та набрало законної сили. Після рішення суду позивачки на території України взагалі не було, однак її представник ОСОБА_5 склав договір оренди, який в подальшому надав позивачу ОСОБА_1, для підпису фактично не роз?яснивши змісту договору, а тим паче умов самого договору. Вищевказаний договір житла був датованим 07.03.2012 року. Даний договір 22.04.2013 року було одержано та зареєстровано Вівнянською сільською радою Стрийського району Львівської області. Відповідач в особі свого представника уклав вищевказаний договір оренди з позивачем під впливом обману останнього. Позивач вважає, що такий договір повинен бути визнаний недійсним оскільки відповідач, отримавши рішення суду, яким відмовлено йому в позові, останній вирішив хитрістю виселити ОСОБА_1 із житлового приміщення, в якому останній безперервно проживає. Дану обставину позивач усвідомив тільки нещодавно. Так, керуючись умислом, звільнити житлове приміщення від ОСОБА_1, відповідач запросила останнього до кабінету свого представника ОСОБА_5 та пояснивши, що потрібно підписати мирову угоду, щоб припинити судову тяганину. Текст угоди ОСОБА_1 не читав, бо не мав при собі окулярів, оскільки страждає поганим зором і без окулярів не бачить читати. Відповідач знала про це і скориставшись цим також не зачитувала угоду, оскільки не була зацікавлена, в тому щоб останній був ознайомлений з угодою. Тому бажання ОСОБА_1 по-швидше завершити судову тяганину та довірившись відповідачці, підписав на його думку - мирову угоду. Позивач не знав і навіть не догадувався про те, що укладає з відповідачкою договір найму. Позивач також стверджує, що підстав для укладення договору найму в нього не було жодних, наміру на укладення договору він не мав, оскільки постійно проживає в даному житловому будинку, своїми силами та грошима будував даний будинок, в подальшому подарував його своєму синові, в даному будинку веде господарство та сплачує протягом усього часу комунальні послуги. Тому виходячи з вищеописаного, вбачається, що позивач уклав даний правочин під впливом помилки, оскільки позивачу було невідомо, що той укладає договір найму і якби він володів цією інформацією, то в жодному випадку не вступив би у правовідносини, невигідні для нього. Позивач не мав наміру нікуди виселятись з даного житлового будинку, оскільки іншого житла немає, правил співжиття не порушує. Окрім того, даний правочин не був вчинений у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, як це передбачено вимогами ст.. 647 ЦК України так і зміст договору не був витлумачений у відповідності до вимог ст.. 213 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6, позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5, в судовому засіданні в задоволенні позову заперечив, подавши до суду заперечення в якому вказав, що 16.06.2014р., ОСОБА_1, звертався до Стрийського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2, про визнання недійсним договору найму житлового будинку укладеного між ОСОБА_2, та ОСОБА_1, 07 березня 2012 року вчиненого під впливом обману. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1, до ОСОБА_2, про визнання недійсним договору оренди, від 07.03.2012р. укладеного між ОСОБА_2, та ОСОБА_1, щодо оренди житлового будинку розміщеного по вул. Шкільній, 20 в с. Вівня Стрийського. району Львівської області відмовлено. Будучи незадоволенні даним рішенням Стрийського міськрайонного суду ОСОБА_1, 06 грудня 2014 року звернувся до Апеляційного суду львівської області з апеляційною скаргою про скасування рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської обласні від 26 листопада 2014р. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду львівської області від 14 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилено, а рішення Стрийського міськрайонного суду залишено без змін. Таким чином, рішення Стрийського міськрайонного суду від 26 листопада 2014 року набрало законної сили і 25 листопада 2015 ОСОБА_2, видано виконавчий лист. У даний час позивач ОСОБА_1, змінює свою версію, щодо причин визнання правочину недійсним. з обману на помилку і в позовній заяві констатує, що договір оренди житлового приміщення був вчинений під впливом помилки. Однак, як рішенням Стрийського міськрайонного суду від 30 березня 2012p., так і рішенням того ж суду від 26 листопада 2014р., а також ухвалою. Апеляційного суду Львівської області без спірно доведено, що ОСОБА_1, знав, що він з ОСОБА_2, 07.03.2012р., заключив договір оренди житлового будинку. Даний, договір він особисто надав суду при розгляді першої цивільної справи рішення по якій, було винесено 30 березня 2012 року. В суді даний договір було зачитано вслух. Адже при розгляді першої справи в суді жодної мови про мирову угоду не велось і не могло вестись, бо ніякої згоди в той час. не досягалось. Стосовно мирової угоди це є явна видумка позивача і його довіреної особи і ця видумка нічим не підтверджується. У відповідності з п. 19 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала, місце, а також що вона, має істотне значення. Помилка, внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином позовна заява ОСОБА_1, про визнання правочину недійсним вчиненого під впливом помилки є безпідставною і нічим не обґрунтованою, а тому просив відмовити в його позовних вимогах.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що є у справі, дійшов наступного висновку.

Згідно ст.. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до його порушення, зміна правовідношення. Як правило, власник порушеного або невизнаного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст.. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають ст.ст. 58, 29 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, 07.03.2012р. між власником житлового приміщення ОСОБА_2, з однієї сторони і ОСОБА_1, названий в подальшому орендар, з другої сторони, уклали договір про оренду житлового приміщення, яке являє собою житловий будинок загальною площею 95,7 кв.м., розміщений по вул.. Шкільна, 20 в с. Вівня, Стрийського району, строком на 2 (два) роки.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача, вказаний договір був укладений під впливом помилки з боку позивача та його слід визнати недійсним, оскільки позивач вважав, що укладає мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про виселення з житла без надання іншого житлового приміщення, і що це завершить судову тяганину і його не виселять з будинку в якому він проживає, довірившись відповідачці. Позивач не знав і навіть не догадувався про те, що укладає з відповідачкою договір найму.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.03.2012р., позивач ОСОБА_1, ствердив суду, що уклав угоду про оренду житлового приміщення, яке являє собою житловий будинок загальною площею 95,7 кв.м., що по вул. Шкільна, 20 в с. Вівня Стрийського району Львівської області, від 07.03.2012р., однак вказану угоду у сільській раді не зареєстрував та долучив до матеріалів справи договір оренди спірного житлового приміщення, та просив не виселяти з будинку в якому він прописаний та проживає, що доводиться матеріалами справи №1323/1007/2012 провадження №2/1323/756/2012 та рішенням по даній справі в якому чітко вказано, що особисто ОСОБА_1 долучив спірний договір.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.09.2015р., було задоволено позов ОСОБА_2, до ОСОБА_1, про виселення наймача з жилого приміщення у зв?язку із закінченням терміну дії договору найму житлового приміщення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України, встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз?ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов?язків сторін.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження позивачем проживати в спірному будинку.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору замість мирової угоди, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я; наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження позивачем проживати в спірному будинку.

Суд дійшов висновку, що позивач при укладанні договору оренди 07.03.2012р., підписав вказаний договір під впливом помилки, оскільки позивач дійсно вважав, що укладав мирову угоду для того щоб припинити судову тяганину, а тому позовні вимоги про визнання договору найму недійсним є обґрунтованими та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 58-61, 154, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст..ст.203, 229 ЦК України суд, -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір №1 від 07 березня 2012р. найму житлового будинку по вул..Шкільна, 20 в с.Вівня Стрийського району Львівської області укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_7