печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

при секретарі - Ольховській М.Г., Березовській К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЛ ОІЛ» до ОСОБА_1 - про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив:

Визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію позивача інформацію, поширену відповідачем згідно звукозапису радіоефіру у вечірній студії «Радіо Вісті», ведучої ОСОБА_2, під час обговорення питань ціноутворення на нафтопродукти в наступній частині:

«ОСОБА_1: и калампуцают вот эту бодягу и продают вам под видом сортового бензина или, что вообще, я не помню за всю историю, а я за 35 лет в этой истории - в нефтепродуктах и в нефти, чтобы подделывали дизель. А сегодня и дизель подделывают. Одна очень известная фирма, очень известного бывшего министра, продает реактивное топливо вместо дизеля. То есть мы можем попасть с вами, заправляя дизельный автомобиль, на реактивное топливо со смесью масла. И потом как бы заниматься ремонтом топливной аппаратуры, что самое дорогое в этом автомобиле и есть».

«ОСОБА_1: ОСОБА_5, например».

«ОСОБА_1: Это «БРСМ-нафта», чтоб все слышали. Значит туда нельзя заезжать вообще никак. То есть там непонятно откуда люди, которые не импортировали, не завезли ни одной тонны девяносто второго бензина, продают девяносто второй бензин десятками тысяч тонн. Зато десятки тысяч тонн завезли стабильного».

Зобов'язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена, шляхом розміщення в ефірі радіостанції «Радіо Вісті» протягом 15 днів з моменту набрання законної сили рішення суду по справі, за власний рахунок - повідомлення під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_1» (без власних зауважень та коментарів) наступного змісту:

«В ефірі радіостанції «Радіо Вісті» ОСОБА_1 була озвучена наступна недостовірна інформація: и калампуцают вот эту бодягу и продают вам под видом сортового бензина или, что вообще, я не помню за всю историю, а я за 35 лет в этой истории - в нефтепродуктах и в нефти, чтобы подделывали дизель. А сегодня и дизель подделывают. Одна очень известная фирма, очень известного бывшего министра, продает реактивное топливо вместо дизеля. То есть мы можем попасть с вами, заправляя дизельный автомобиль, на реактивное топливо со смесью масла. И потом как бы заниматься ремонтом топливной аппаратуры, что самое дорогое в этом автомобиле и есть».

ОСОБА_5, например.

ОСОБА_1: Это «БРСМ-нафта», чтоб все слышали. Значит туда нельзя заезжать вообще никак. То есть там непонятно откуда люди, которые не импортировали, не завезли ни одной тонны девяносто второго бензина, продают девяносто второй бензин десятками тысяч тонн. Зато десятки тысяч тонн завезли стабильного».

Позов мотивовано тим, що зазначені вище висловлювання відповідача не відповідають дійсності, що підтверджується, зокрема Ліцензійним Договором №01/03/11-1 від 01.03.2011, договорами оренди, чеками, що підтверджують реалізацію нафтопродуктів на орендованих АЗС, договорами на відпуск паливно-мастильних матеріалів.

Позивач вважає, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, такою, що порушує ділову репутацію позивача, у зв'язку з чим підлягає спростуванню у зазначений вище спосіб.

Крім того, зазначає про те, що рішенням Господарського суду м. Києва від 18.06.2015 у справі №910/7467/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015, встановлено те, що розповсюджена вищезазначена інформація є недостовірною, такою, що підлягає спростуванню та розповсюджена особисто відповідачем, а тому, посилаючись на положення ст. 61 ЦПК України, вважає, що зазначені обставини є встановленими та не підлягають доказуванню.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, наведених у позові, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просив відмовити в повному обсязі. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача зазначив про відсутність належних та достатніх доказів, які підтверджують факт поширення відповідачем вказаної інформації.

Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що у листопаді 2014 року у вечірній студії «Радіо Вісті», ведучої ОСОБА_2, під час обговорення питань ціноутворення на нафтопродукти, гостем ефіру - президентом Асоціації «Об'єднання операторів ринку нафтопродуктів України» ОСОБА_1 було висловлено наступну інформацію: ««В ефірі радіостанції «Радіо Вісті» ОСОБА_1 була озвучена наступна недостовірна інформація: и калампуцают вот эту бодягу и продают вам под видом сортового бензина или, что вообще, я не помню за всю историю, а я за 35 лет в этой истории - в нефтепродуктах и в нефти, чтобы подделывали дизель. А сегодня и дизель подделывают. Одна очень известная фирма, очень известного бывшего министра, продает реактивное топливо вместо дизеля. То есть мы можем попасть с вами, заправляя дизельный автомобиль, на реактивное топливо со смесью масла. И потом как бы заниматься ремонтом топливной аппаратуры, что самое дорогое в этом автомобиле и есть».

ОСОБА_5, например.

ОСОБА_1: Это «БРСМ-нафта», чтоб все слышали. Значит туда нельзя заезжать вообще никак. То есть там непонятно откуда люди, которые не импортировали, не завезли ни одной тонны девяносто второго бензина, продают девяносто второй бензин десятками тысяч тонн. Зато десятки тысяч тонн завезли стабильного».

В якості доказу поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб позивач долучив CD-R диск Arena №RFD80M-80991. Проте, суд не може прийняти до уваги даний доказ як належний та допустимий в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України, з огляду на те, що позивачем не надано доказів того, що зазначений звукозапис отриманий у належний спосіб, передбачений Законом України «Про телебачення і радіомовлення».

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня

поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов'язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагменту програми чи передачі або надати копію запису фрагменту з відповідною оплатою.

З огляду на те, що позивачем не надано доказів того, яким чином було отримано долучений до матеріалів справи звукозапис, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що звукозапис отримано у належний спосіб від радіостанції, яка здійснювала трансляцію оскаржуваної інформації.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та порушує ділову репутацію позивача.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року за №1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Так, представник позивача зазначає, що інформація, яку він просить визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію ТОВ «БЕЛ ОІЛ».

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

За змістом ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

У відповідності з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до положень ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Як визначено статтею 5 Закону України «Про інформацію», кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду даної справи, оскаржувана інформація не містить жодних відомостей, які б стосувалися позивача, а є оціночним судженням у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, суд надходить до висновку, що інформація, про спростування якої пред'явлено вимоги, є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною.

Зазначені фрази, які позивач вважає недостовірними твердженнями, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири, і відповідно не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності.

Що стосується посилань позивача на нібито встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 18.06.2015 обставини, які, на думку позивача, не підлягають доказуванню, суд зазначає, про те, що, по-перше, відповідач не був стороною у цій справі, по-друге, рішення Господарського суду м. Києва від 18.06.2015 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 скасовані постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2015, а тому до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки, рішення, на які посилається позивач, не набрали законної сили.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічних виступів, інтерв'ю, відповідачем була дотримана, а відтак, відсутні і підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача.

У зв'язку з чим, не підлягають задоволенню як похідні вимоги щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача.

Отже, позов задоволенню не підлягає.

На підставі та керуючись п. 15, п.18, п.19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.30 Закону України «Про інформацію»,ст.34 Конституції України, ст.ст.16, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЛ ОІЛ» до ОСОБА_1 - про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Печерського

районного суду міста Києва К.О. Москаленко