АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисак І.Н.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: Берегометська селищна рада, ОСОБА_2,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану в її інтересах представником ОСОБА_3, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Пилип'юка І.В., повний текст якого виготовлено 15 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області та ОСОБА_2 про визнання неправомірним рішення виконкому селищної ради, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на ? частину майна, придбаного під час шлюбу та просив:

визнати неправомірним рішення виконкому Берегометської селищної ради №45 від 02.06.2010 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_2 та скасувати дане рішення;

визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 02.07.2010 року, видане на ім'я ОСОБА_2;

визнати за ним право власності на 1/2 частину майна, придбаного під час шлюбу, а саме на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими

Провадження №22-ц/794/1451/17 Категорія 59

спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

В свою чергу, в березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області про зменшення частки у спільному майні подружжя та просила:

скасувати рішення виконкому Берегометської селищної ради від 02.06.2010 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_2.»;

визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 02.07.2010 року, видане на ім'я ОСОБА_2;

визнати за ОСОБА_2 2/3 частки майна, придбаного за час шлюбу.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано рішення виконавчого комітету Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області №45 від 02.06.2010 року в частині оформлення на ім'я ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 02.07.2010 року видане, на ім'я ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину майна, придбаного під час шлюбу з ОСОБА_2, а саме на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати як незаконне та ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог. Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а її доводи зводяться до невірної оцінки показів свідків, невірного застосування до спірних правовідносин КпШС УРСР та незастосування норм СК України, які регулюються спірні відносини, а також невірне викладення резолютивної частини рішення відносно частини зустрічних позовних вимог, які були аналогічними задоволеним вимогам первинного позову.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із зазначених підстав апеляційний суд не приймає обґрунтування апелянта щодо незаконності рішення суду першої інстанції з причин належності спірного майна до спільної сумісної власності членів групи колгоспних дворів та застосування до такого спору норм ЦК УРСР, по-скільки ні доводи первинного позову, ні доводи зустрічної позовної зави разом з апеляційною скаргою не містили відповідних вимог та обґрунтувань, а сторонами на підтвердженні таких обставин не подавалися докази та, відповідно, судом першої інстанції таким обставин правова оцінка не надавалась.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлювалися нормами ст.213 ЦПК України (в ред. 2004 року), про те таким вимогам воно в повному обсягу не відповідає, з наступних підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини укладення між сторонами шлюбу, наявність спільних дітей, часу та вартість набуття спірного майна, перебування позивача тривалий час на заробітках за межами України, періоди та вартість навчання дітей, підстави реєстрації спірного майна за ОСОБА_2 сторонами визнаються та не спростовуються, що в силу ч.1 ст.82 ЦПК України перегляду не підлягають.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України останній застосовується також щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності, та продовжують існувати після цього.

Оскільки шлюб укладено до набранням чинності ЦК України, а майно набуте у спільну сумісну власність з моменту його реєстрації під час дії ЦК України, відносини між подружжям існували після набрання ним чинності, то до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного та Сімейного кодексів України.

Суд одночасно застосував до спірних правовідносин як норми КпШС УРСР, так і норми СК України, що є взаємовиключним, про те застосування вірних норм матеріального права не потягло до ухвалення неправильного рішення, отже в тій частині, на які відповідно до заявлених вимог вони поширюються, рішення суду вважається обґрунтованим.

Положеннями ст.ст.68, 69, 70 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69 - 72 СК України та ст.372 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Водночас, пунктом 29 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч.2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК України).

Суд апеляційної інстанції критично відноситься до посилань ОСОБА_2 щодо необхідності відступити від засад рівності часток при поділі спільного майна подружжя, оскільки ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення та добробут сім'ї, гроші витрачав не в інтересах сім'ї на свої проступки, оскільки вони належними доказами не доведені.

Навпаки, судом першої інстанції вірно встановлено, що у періоди з 16.03.2010 року по 07.06.2013 року ОСОБА_1 переказав для сина ОСОБА_5 3250,00 доларів США, що підтверджується заявами на грошові перекази: №1371 від 16.03.2010 року на суму 900,00 доларів США; №1081 від 10.12.2010 року на суму 250,00 доларів США; №854 від 08.04.2011 року на суму 400,00 доларів США; №979 від 08.06.2011 року на суму 200,00 доларів США; №2662 від 21.07.2011 року на суму 150,00 доларів США; №2516 від 24.11.2011 року на суму 150,00 доларів США; №1657 від 16.12.2011 року на суму 200,00 доларів США; №925 від 10.04.2012 року на суму 300,00 доларів США; №85 від 02.05.2012 року на суму 500,00 доларів США; №675 від 08.06.2012 року на суму 100,00 доларів США; №372 від 07.06.2013 року на суму 100,00 доларів США.

Також на ім'я ОСОБА_2 переказав 800,00 доларів США, що підтверджується заявою на грошовий переказ №1323 від 13.07.2010 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що кожен із подружжя приймав посильну участь відповідно до своїх можливостей у створенні спірного майна під час перебування у шлюбі, що спростовує доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, а зазначені нею інші обставини не є тими виключними підставами для застосування положень ч.2 ст.70 СК України щодо відступлення від засад рівності часток.

Про те, суд першої інстанції при поділі майна подружжя не застосував вимоги ч.3 ст.372 ЦК України, за якими у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється, що в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК Украйни є підставою для його зміни в цій частині шляхом доповнення рішення про припинення спільної сумісної власності на спірне майно.

Крім того, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в частині скасування правовстановлюючих документів на спірне майно, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до ухвалення в цій частині незаконного рішення.

Так, ст.ст. 60 та 63 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Аналогічно таке право презюмується ч.3 ст.368 ЦК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно абз.2 ч.1 ст.369 ЦК України, який вже діяв на час реєстрації права власності на спірне майно, у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згідно з п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Аналіз зазначених норм та обставина реєстрації права на спірний будинок на ім'я одного з подружжя, що є наслідком виключно набуття права на об'єкт, свідчить про те, що його поділ не тягне за собою визнання неправомірними рішень, на підставі яких це майно реєструвалося за одним із подружжям, та підстав визнавати недійсним такого свідоцтва про право власності не має.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки за викладених вище обставин оскарження рішень та визнання недійсним свідоцтва при поділі майна подружжя не вимагається, а вимога про визнання частки при поділі майна за ОСОБА_2 є безпідставною, оскільки таке право за нею вже визнано оскаржуваним рішенням селищної ради та свідоцтвом про право власності на спірне майно, частки на яке згідно висновків суду є рівними.

Відповідно до п.4 ч.1 та абз.2 ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану в її інтересах представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року в частині вимог щодо визнання неправомірним рішення виконкому Берегометської селищної ради №45 від 02.06.2010 року та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 02.07.2010 року скасувати та ухвалити в цій частині нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_2 про визнання неправомірним рішення виконкому селищної ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 змінити шляхом доповнення абзацу 4 резолютивної частини рішення наступним реченням:

«Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.»

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк