Справа № 372/1953/17 Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/5100/17 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба О. П.
Категорія 38 14.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Журби С.В.,

При секретарі - Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою до Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності, посилаючись на те, що в 2004 році померли його батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які до моменту їх смерті, проживали з ним, і мали у власності житловий будинок, загальною площею 64,4 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,60 га., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на яку відсутні правовстановлюючі документи, тому він не може оформити право на спадщину щодо цього майна.

В зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок НОМЕР_1 загальною площею 64,4 кв. м. з прибудинковими будівлями і спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі по 213, 33 грн. з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, змінити рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року у вказаній справі в частині визнання за ним права власності на спадкове майно та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м., з прибудинковими будівлями і спорудами та земельну ділянку, площею 0,60 га., що розташовані по АДРЕСА_1 Зазначив, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року ухвалене без повного та всебічного дослідження судом всіх обставин справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 вересня 2017 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в їх задоволенні з підстав його не вмотивованості, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що при житті, батькові позивача - ОСОБА_6 належали житловий будинок загальною площею 64.4 кв.м (житлова площа 48.8 кв.м.) та земельна ділянка площею 0,60 га., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягу №94/02-26 від 27 березня 2017 року з Погосподарської книги Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області №6 на 1991-1995 роки та копією технічного паспорту на будинок.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 09 серпня 2013 року, виданого виконкомом Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 року року ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_6

Із заявою про прийняття спадщини, позивач звернувся до нотаріуса, як спадкоємець за законом, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М.В., 29 серпня 2017 року за №484/01-16 відмовлено ОСОБА_2в. у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок загальною площею 64,4 кв.м. та земельну ділянку площею 0,60 га., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6,так як позивачем не надано документів, підтверджуючих право власності померлого на об'єкт нерухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності померлого на спірний житловий будинок та земельну ділянку виникло на законних правових підставах, до цього часу це право не припинялось і не оспорювалось, неоформлення правовстановлюючого документа не позбавляє прав власності. До складу спадщини згідно чинного законодавства входять усі права та обов'язки спадкодавця, в тому числі і щодо власності на спірне майно.

В ст. 1223 ЦК України вказано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З приписів ч.1 ст.1269 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_2 відноситься до спадкоємців першої черги за законом, в судовому засіданні довів належними та допустимими доказами той факт, що він має право на отримання спадщини щодо майна померлого батька, а саме - житловий будинок загальною площею 64.4 кв.м., житлова площа 48.8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 тому, колегія суддів погоджується з думкою Обухівського районного суду Київської області про визнання за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок НОМЕР_1 загальною площею 64,4 кв. м., житловою площею 48,8 кв.м., з прибудинковими будівлями і спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1

Проте, суд першої інстанції відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, площею 0,60 га., яка знаходиться по АДРЕСА_1 своє рішення в цій частині у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, згідно з якою, складовою частиною змісту судового рішення має бути мотивувальна частина, не мотивував.

В ч. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошення Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у цивільній справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні під час судового розгляду справи.

Таким чином, вимоги закону стосовно мотивування судового рішення є процесуальними, а їх реалізація суттєво впливає на дотримання права особи на справедливий суд.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

В процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є ухваленою практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Важливим для розуміння суті ст. 6 Конвенції є вказівка Європейського суду з прав людини про те, що хоча ця стаття гарантує право на справедливий розгляд, вона не встановлює жодних правил стосовно допустимості доказів чи того, яким чином вони повинні бути оцінені, що насамперед повинно регулюватися національним законодавством і національними судами.

Відповідно до прецедентного права Суду рішення судів і трибуналів повинні бути належним чином мотивовані. Ступінь цього обов'язку може варіюватися залежно від характеру рішення, що повинно бути визначено у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», № 30544/96, від 09 грудня 1994 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку, завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонами, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією, ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням ст. 6 Конвенції та сталої судової практики Верховного Суду України та і Європейського суду з прав людини.

Також те, що вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв'язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Зі змісту ч. 2 ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому поряду право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст. ст. 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 126 ЗК України.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичних особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

В ст. 1218 ЦК України вказано, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

-ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

-виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

-визначення меж земельної ділянки в натурі;

-погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

-одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

-реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК.

Враховуючи не вмотивованість рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у визнанні права власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку, та те, що ОСОБА_2 доказів про вище вказані обставини суду не надав, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, площею 0,60 га., яка розташована по АДРЕСА_1 скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, площею 0,60 га., по АДРЕСА_1

В решті, рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: