пр. № 4-с/759/2/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва під головуванням судді Сенька М.Ф., при секретарі Фещук Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу стягувача ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця, зацікавлені особи: боржник ОСОБА_2, державний виконавець ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Вергелес І.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року ОСОБА_2 зобов'язано не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином наступним чином: щоп'ятниці з 17 до 20 години, за місцем фактичного проживання дитини.

Рішення суду набуло чинності і стягувачу 14 березня 2014 року було видано виконавчий лист №2/759/75/13.

За виконавчим листом державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві 17 березня 2014 року було відкрите виконавче провадження №42537686.

Державним виконавцем, як це вбачається з матеріалів виконавчого провадження, 30 травня та 6 червня 2014 року складено акти про неможливість виконати рішення суду через відсутність боржника та дитини за місцем проживання. При цьому, в актах зазначено, що дитина знаходиться на санаторно-курортному лікуванні.

19.06.2014р. державним виконавцем Вергелес І.В. винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_2 штрафу у розмірі 170 грн. за невиконання рішення суду у строк для добровільного виконання.

20.06.2014р. ОСОБА_2 звернулась до керівника ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві із заявою, якою повідомила про відсутність можливості виконати рішення суду, у зв'язку з перебуванням дитини за межами м. Києва з метою оздоровлення. Заява була передана державному виконавцю Вергелес І.В., для розгляду, і цього ж дня ним винесено постанову, якою була скасована його ж постанова від 19.06.2014р. про накладення штрафу, у зв'язку з її помилковістю.

Не погодившись з останньою постановою, ОСОБА_1 в серпні 2014 року звернувся до суду із скаргою, за якою просив визнати незаконними дії державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві Вергелес І.В. при винесенні постанови, та скасувати постанову, як таку, що є незаконною.

Оскаржувана постанова, на думку стягувача, винесена державним виконавцем з перевищенням наданих повноважень, а сама постанова не має під собою законних підстав, з її змісту не зрозуміло в чому полягає помилковість рішення про накладення на боржника штрафу.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 підтримали вимоги скарги, надали пояснення, що зводяться до викладеного в ній.

Представник боржника ОСОБА_6 просив в задоволенні скарги відмовити, за безпідставністю, і заявив, що оскаржувана постанова не порушує права стягувача, оскільки є актом індивідуальної дії.

Державний виконавець Вергелес І.В. в суд не з'явився.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні скарги за таких підстав.

Так, державний виконавець в обґрунтування постанови від 19.06.2014 року про накладення штрафу послався на те, що боржником не виконано рішення у строк для добровільного виконання.

Проте, такий штраф, відповідно до ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення постанови, на боржника може бути накладено, лише у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії.

В постанові вказано, що рішення не виконується без поважних причин. Вочевидь, що до такого висновку державний виконавець прийшов з огляду на акти про неможливість виконати рішення суду від 30 травня та 6 червня 2014 року. Проте, поза увагою державного виконавця залишилось те, що в самих актах вказана причина неможливості виконання рішення суду і така причина є поважною, що в наступному і було підтверджено документами наданими боржником. До також таку ж оцінку вказаних причин надано в ухвалі Апеляційним суду м. Києва від 22.02.2017р., що винесена у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження.

Отже, постанова про накладення на боржника штрафу заснована державним виконавцем на неперевірених фактах, тобто винесена без належних на те підстав.

При цьому, з огляду на повноваження, визначені ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не позбавлений можливості скасувати свою постанову, у разі якщо в наступному буде встановлено, що постанова винесена без належних на те правових підстав. До того ж, ст. 6 цього ж закону на державного виконавця напряму покладено обов'язок використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності

порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Посилання в оскаржуваній постанові на ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», якою регламентовано контроль за законністю виконавчого провадження, не змінює суті постанови та не ставить під сумнів її законність.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова заснована на об'єктивних даних, що містяться в матеріалах виконавчого провадження, винесена в межах повноважень наданих державному виконавцю і у спосіб, що не суперечить закону, а тому в задоволенні скарги ОСОБА_1 слід відмовити, за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 209, 386, 387 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги стягувача ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Головуючий Сенько М.Ф.