17.08.2017 Єдиний унікальний номер 205/506/17
№ 205/506/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.

при секретарі Я.О. Сахончик

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26 січня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в жовтні 2014 року до нього звернувся ОСОБА_2 із проханням сплатити за нього кредитні кошти у розмірі близько 40000 грн. за кредитним договором від 23.09.2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на фінансові труднощі із подальшим оформленням договору позики. Зобовязався кошти повернути найближчим часом. 07.10.2014 року та 13.10.2014 року позивач через касу банку сплатив кошти в розмірі 37153,54 грн. Згідно квитанцій платником є позивач. Проте після сплати коштів ОСОБА_2 ухиляється від укладення договору позики та кошти не повертає. Позивач вважає, що банк не мав права зараховувати кошти без достатньої правової підстави, тобто розпорядження клієнта або надання належно оформленої довіреності на імя позивача від імені ОСОБА_2

14.06.2017 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в обґрунтування якої посилався на те, що він сплачував кошти за кредитним договором, однак в квитанціях касирами банку вносилась недостовірна інформація щодо справжнього платника, а саме: замість ОСОБА_1 зазначався ОСОБА_2 Загальна сума сплачених позивачем коштів становить 59238,54 грн.

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти в розмірі 59238,54 грн.; стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 640 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник ПАТ «Альфа-Банк» позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 23.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 500960636. Згідно довідки ПАТ «Альфа-Банк» від 27.10.2014 року заборгованість відсутня, кредитний договір закрито (а.с. 8).

Позивач сплатив ПАТ «Альфа-Банк» 1536,00 грн. згідно квитанції № 77164 від 07.10.2014 року та 35617,54 грн. згідно квитанції № 618442 від 13.10.2014 року, всього: 37153,54 грн. в якості погашення вищевказаного кредиту (а.с. 40-41).

Як на правову підставу заявлених позовних вимог до відповідачів про солідарне стягнення 59238,54 грн. позивач послався на ст. 528 ЦК України та ст. 1212 ЦК України, а в обґрунтування позову зазначив про те, що він погодився виконати зобовязання за кредитним договором № 500960636 від 23.09.2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк», а ОСОБА_2 обіцяв повернути вказані кошти при першій можливості.

Таким чином, зазначені самим позивачем обставини взагалі вказують на відсутність підстав вважати грошові кошти безпідставно набутими та застосовувати ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобовязанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року № 6-100цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обовязку боржника третьою особою.

За змістом зазначених норм матеріального права зобовязання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобовязання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обовязки кредитора у зобовязанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобовязань за боржника є покладення на цю особу такого зобовязання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.

Таке покладення виконання зобовязань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обовязковим для прийняття кредитором як належного виконання зобовязань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року № 6-15цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ПАТ «Альфа-Банк» правомірно прийняло платіж від позивача ОСОБА_1 як третьої особи у кредитних зобовязаннях, оскільки даний платіж було внесено за власною ініціативою позивача, що не суперечить чинному законодавству.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15-16, 509, 512, 526, 528, 1212 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Басова