АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6750/17 Справа № 188/1046/17 Головуючий у 1 й інстанції - Курочкіна О. М. Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участю секретаря - Попазової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа - Петропавлівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

В обґрунтування заяви заявник зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2, перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Макіївці Донецької області, померла її мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с.Лозівське Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.04.2017 року, актовий запис № 608.

Оскільки для підтвердження факту смерті матері нею були надані документи, видані на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, орган реєстрації актів цивільного стану відмовив їй у видачі свідоцтва про смерть її матері, яке необхідне для оформлення державної реєстрації смерті, а тому заявник просить встановити факт, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 75 років, перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Макіївці Донецької області, померла її мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Р-Лозівське Петропавлівського району Дніпропетровської області, зареєстрована постійним місцем проживання у АДРЕСА_1, мешкала по АДРЕСА_2, в результаті інтоксикації, раку нижньої долі лівого легкого з метастазами, засвідченого лікарем-патологоанатомом міського патологоанатомічного бюро м.Макіївка Донецької області ОСОБА_4, що підтверджується дублікатом лікарського свідоцтва про смерть № 143 від ІНФОРМАЦІЯ_2, виданим міським патологоанатомічним бюро м. Макіївки, розташованого по АДРЕСА_3 /а.с.2-3/.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10.08.2017 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено /а.с.21-24/.

З таким рішенням не погодилась заявник, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву у повному обсязі /а.с.26-27/.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з її недоведеності на необґрунтованості, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту смерті матері заявника -ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України /а.с.21-24/.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно свідоцтва про народження від 26.10.1964 року, ОСОБА_3 є матетір'ю заявника ОСОБА_2 /а.с.6/.

На підтвердження факту смерті матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заявником надано копію лікарського свідоцтва про смерть № 143 від ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.9/ та копію свідоцтва про смерть від 04.04.2017 року, актовий запис №608, згідно яких ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Макіївка, тобто на тимчасово окупованій території України /а.с.9, 11/.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасово окупованій території України - у м.Макіївка Донецької області є доведеним та підлягає встановленню.

При цьому колегія суддів не погоджується з посиланням суду першої інстанції на відсутність у матеріалах справи оригіналу медичного свідоцтва про смерть № 143 від ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки приймає до уваги те, що можливість збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженою, у той час як встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя, тощо.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_6 Разом з цим апеляційний суд не вважає за необхідне встановлювати причину смерті матері заявника, оскільки це не має правового значення для подальшої реалізації прав ОСОБА_6, та виходить за межі норм ст. 317 ЦПК України.

Згідно ч.8 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

керуючись ст.ст. 317, 367, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Р-Лозівське Петропавлівського району Дніпропетровської області, на тимчасово окупованій території України - у м.Макіївка Донецької області.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко