Справа №577/2475/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1414/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ» про розірвання договору оренди землі,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив суд достроково розірвати договір оренди землі, укладений 10.04.2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «БІО ЛАТ», а також стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги мотивував тим, що 10.04.2007 року його батько ОСОБА_4 згідно договору передав у оренду ТОВ «БІО ЛАТ» земельну ділянку площею 2,123 га строком на п'ятнадцять років. 06.03.2010 року ОСОБА_4 помер і він, як його спадкоємець 14.11.2016 року отримав свідоцтво про спадщину на вищевказану земельну ділянку. Спадщина на дану земельну ділянку відкрилася 06.03.2010 року, і саме з цього часу він є її власником та має всі права орендодавця, оскільки укладений договір оренди від 10.04.2007 року діє до цього часу. Пунктом 9 договору оренди передбачено, що орендна плата за земельну ділянку, яка орендується, вноситься орендарем у грошовій формі з урахуванням індексації до початку наступного року. Однак, відповідач з 2010 року використовує орендовану земельну ділянку та не сплачує йому коштів за оренду. Вважає, що у звязку з цим, строк виконання зобовязання, а саме. Сплати орендної плати. Настав з моменту отримання ним свідоцтва про спадщину на орендовану земельну ділянку. Через свого представника він неодноразово звертався до відповідача з проханням виплати коштів за оренду земельної ділянки, однак свого обовязку останній не виконав ні у 2016 році, ні у 2017 році. Останнього разу він звертався до відповідача з письмовою заявою про виплату орендної плати 14.04.2017 року, який останній отримав 15.04.2017 року, однак до моменту звернення ніяких коштів від відповідача він не отримав.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.07.2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, по суті позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд у рішенні невірно застосував положення ст.148-1 Земельного Кодексу України, зазначивши, що строк сплати орендної плати відповідачем не порушений, оскільки він закінчується у кінці 2017 року, однак це твердження є помилковим, оскільки ч.1 ст. 148-1 ЗК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обовязки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди. З чого можна зробити висновок, що з 15.11.2016 року (моменту отримання свідоцтва про право на спадщину) він має право на отримання всіх виплат за спірним договором оренди, в тому числі й за всі роки, що минули з моменту смерті його батька колишнього орендодавця, тобто з 2010 року. При цьому, строк сплати орендної плати за 2010 2016 роки станом на 15.04.2017 року (день отримання відповідачем його письмової вимоги) вже настав, оскільки договором оренди передбачено внесення плати до початку наступного року і дана обставина, на його думку, є прямою підставою розірвання договору оренди земельної ділянки. Крім того, вважає, що як на ще одну з підстав відмови в задоволенні позову, суд помилково послався на те, що у своїй вимозі до відповідача про с плату орендної плати, він не зазначив своїх платіжних реквізитів, а тому, останній не міг сплатити йому кошти. Зазначений висновок спростовується матеріалами справи, а саме, відомістю нарахування орендної плати за 2014 -2017 роки, у якій реквізитами для відправки коштів зазначена його поштова адреса, згідно якої відповідач без будь-яких перешкод надіслав йому кошти на домашню адресу вже після першого ж судового засідання у справі. Тобто ніяких реквізитів відповідачу для сплати не потрібно, а достатньо лише поштової адреси, яку він у своїй вимозі й зазначав. Також зауважує, що він проживає у селі, де банків немає і жодного банківського рахунку він також не має. Також вказує, що у договорі оренди, який з відповідачем укладав його батько, жодних реквізитів, окрім його поштової адреси зазначено не було, однак це не заважало відповідачу сплачувати орендну плату саме за вказаною у договорі поштовою адресою.

Представники позивача в судому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали і просили задовольнити.

Представник товариства просив рішення залишити без змін. Пояснив, що дійсно зв 2014-2017 роки виплачена орендна плата виходячи із збільшеного розміру орендної плати. Належні суми орендної плати за 2010-2013 року не були нараховані та виплачені позивача через сплив позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувшись до відповідача 14.04.2017 року з вимогою про сплату орендної плати, однак при цьому не вказав платіжних реквізитів для її перерахування, чим порушив вимоги ст.148-1 ЗК України. Крім того, суд дійшов до висновку, що оскільки п.11 договору оренди визначено, що орендна плата повинна сплачуватися до початку наступного року, тому право на отримання орендної плати у ОСОБА_3 виникло з 15.04.2017 року, а саме, з моменту отримання відповідачем від нього заяви, а тому, кінцевий строк сплати закінчується лише у кінці 2017 року, відтак підстави для розірвання договору оренди відсутні.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Як вбачається з цивільної справи, що 10.04.2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «БІО ЛАТ» укладено договір оренди землі, зареєстрований 15.06.2007 року в Конотопському міськрайонному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.06.2007 року № 93. Договір укладено строком на 15 років (а.с. 5-7).

Згідно вищевказаного договору відповідачу передана в оренду земельна ділянка загальною площею 2,123 га, у тому числі ріллі 2,123 га, розташована на території Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області, згідно якого орендодавцю сплачується орендна плата у розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у строки до початку наступного року. Умовами договору виплата орендної плати тільки в без розрахунковому порядку не передбачено.

06.03.2010 року ОСОБА_4 помер.

Після його смерті в порядку спадкування за законом позивач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,1232 га кадастровий номер :02:002:0354, розташовану на території Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області.

Право власності ОСОБА_3 на успадковану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 цього Кодексу визначений вичерпний перелік прав та обов'язків особи, які не входять до складу спадщини.

Положеннями ст. 32 Закону України «Про оренду землі», в реакції на час прийняття спадщини 14.11.2016 року, визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно пункту 40 договору оренди землі від 10.04.2007 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Таким чином, з прийняттям спадщини після смерті батька до ОСОБА_3 перешли права та обовязки за спірним договором оренди земельної ділянки, та вказаний договір в силу його умов та приведених норм законодавства є обовязковим для виконання ТОВ «БІО ЛАТ».

Пунктом 38 договору оренди землі від 10.04.2007 року визначено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однією із сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.

Пунктом 39 цього договору встановлено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається лише за умови невиплати орендної плати.

Статтями 15, 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що однією із істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата на землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 цього Закону, орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частина 1 ст. 27 цього Закону передбачає, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 30, 32 Закону України «Про оренду землі», зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до ст. 36 цього Закону, у разі невиконання зобов'язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом «д» ст. 141 ЗК України як підстава для припинення права користування земельною ділянкою передбачена систематична несплата орендної плати.

Як вбачається з цивільної справи, після звернення до суду ОСОБА_3 останньому ТОВ «БІО ЛАТ» була виплачена орендна плата за спірним договором лише за 2014 2017 роки. Орендна плата за користування земельної ділянкою за 2010 2013 роки відповідачем не була сплачена, незважаючи, що 15.04.2017р. він звертався до товариства із письмовою заявою про виплату йому як спадкоємцю заборгованості по орендній платі у повному обсязі.

Як на одну з підстав відмови розірвання договору оренди, суд першої інстанції послався, зокрема, на те, що позивач звертаючись до відповідача з вимогою про сплату орендної плати, не зазначив платіжних реквізитів, що стало перешкодою для її сплати, однак, як свідчать матеріали справи, зокрема договір оренди земельної ділянки від 10.04.2007 року, при укладанні договору ОСОБА_4 в якості реквізитів зазначив лише свою поштову адресу, за якою йому проводилися виплати (а.с.7).

Таким чином, у даному випадку наявна систематична несплата орендної плати, що є підставою для розірвання договору оренди землі, оскільки протягом 2010-2013 років відповідач не сплачував спадкоємцю ОСОБА_3 орендну плату за спірним договором оренди землі.

Внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, його висновки про відсутність підстав для розірвання договору оренди землі за рішенням суду через порушення права позивача є помилковими.

Статтею 1 та ч. 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, захисту в судовому порядку підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи.

Статтями 10, 60 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, довів належними доказами факт систематичної несплати орендної плати та факт свого звернення до відповідача з вимогою про розірвання спірного договору і про отримання відмови (оскільки виплата належних йому сум відбулася лише після його звернення до суду з позовом), а отже і про порушення його прав та інтересів.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є помилковими, оскільки на час звернення до суду із даним позовом права та інтереси ОСОБА_3 були порушенні, оскільки останній довів про порушення відповідачем умов договору оренди землі від 10.04.2007 року у зв'язку з систематичною несплатою орендної плати протягом 2010-2013 років.

Відповідно до частин 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів знаходить, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому, відповідно до ст. 309 ЦПК України, через не встановлення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК з ТОВ «БІО ЛАТ» (ІПН 50) на користь ОСОБА_3М.(НОМЕР_1) підлягають стягненню витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 640,00 грн. та в суді апеляційній інстанції у розмірі 710,00 грн., а разом 1 350,00 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Розірвати договір оренди землі від 10 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ», зареєстрований 15 червня 2007 року в Конотопському міськрайонному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах, реєстровий номер №93.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ» (ІПН 50) на користь ОСОБА_3 (Ідент. номер.) витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 640,00 грн. та в суді апеляційній інстанції у розмірі 710,00 грн., а разом 1 350, 00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: