Справа № 148/2484/16-ц
Провадження №2/148/51/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 листопада 2017 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі: головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога» с. Гути Тульчинського району про визнання недійсним договорів оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та зобовязання відповідача повернути земельні ділянки,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога» с. Гути Тульчинського району про визнання недійсним договорів оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та зобовязання відповідача повернути земельні ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що вона являється власником земельних ділянок, площами 2,2723 га, 2,4950 га, 2,1908 га та 2,1906 га, які розташовані на території Клебанської сільської ради Тульчинського району Вінницької області і призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номера яких: №010020374, 010020400, :01:002:0217, :01:002:0216, які їй належать відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку, серія ЯА №506126, серії ЯА №506125, ВН №131754, ІV - ВН №021215.

Належні їй земельні ділянки вона нікому в оренду не передавала. Доручення розпоряджатися її земельними ділянками вона нікому не давала.

У серпні 2016 року вона вирішила передати дані земельні ділянки в оренду і виявила, що її земельні ділянки уже перебувають в оренді ТОВ "Перемога" на підставі договорів оренди землі.

У вересні 2016 року у відділі Держгеокадастру у Тульчинському районі їй було видано копії договорів оренди належних їй земельних ділянок від 01.10.2013, із яких вона дізналась, що вони укладені терміном на 15 років. Однак, даних договорів вона не укладала і їх копії їй не вручали. Також вона побачила, що підпис власника земельної ділянки не її. Орендну плату за вказаними договорами вона не отримувала, хто розписався в даних договорах, їй не відомо.

Державним реєстратором 16.06.2014 проведено державну реєстрацію договорів оренди землі: земельної ділянки площею 2,2723 га кадастровий номер 010020374 - за №6017668; земельної ділянки площею 2,4950 га, кадастровий номер 010020400 - за №6016776; земельної ділянки площею 2,1908 га, кадастровий номер :01:002:0217 - за №6017370; земельної ділянки площею 2,1906 га, кадастровий номер :01:002:0216 - за №6017091.

Оскільки договори оренди землі не було підписано власником землі, тобто нею, як орендодавцем, вона звернулася до ТОВ "Перемога" про повернення їй належних її земельних ділянок, але їй було повідомлено, що земельні ділянки її не повернуть, можуть повернути тільки за судовим рішенням.

За таких обставин вважає дані договори оренди земельних ділянок недійсними, а тому змушена звернутися за захистом своїх прав до суду з даним позовом. Просить визнати договори оренди землі (без номера) від 01.10.2013 про оренду земельних ділянок площею 2,2723 га, кадастровий номер 010020374, площею 2,4950 га, кадастровий номер 010020400, площею 2,1908 га, кадастровий номер :01:002:0217, площею 2,1906 га, кадастровий номер :01:002:0216, які розташовані на території Клебанської сільської ради Тульчинського району Вінницької області і призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва недійсними та скасувати державну реєстрацію даних договорів за №6017668, №6016776, №6017370, №6017091, учинену 16.06.2014. Зобов'язати ТОВ «Перемога» повернути їй вищезазначені земельні ділянки. Судові витрати стягнути відповідно до Закону.

Позивач та її представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просять позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні додала, що раніше укладала договір оренди землі в 2003 році на 5 років. У вказаних договорах містяться різні підписи, але хто їх підписував, вона не памятає. Однак, вона знала про укладення даних договорів. Після укладення договорів, в 2008 році, вона знову переукладала договори оренди землі строком на пять років. Наскільки вона памятає, то вказані договори підписувались нею. Що стосується оскаржуваних договорів, то хто їх підписував вона не знає. ОСОБА_5, який є її зятем, вона не уповноважувала на підписання договорів оренди землі, чому він це зробив вона не знає. Також їй невідомо, що він отримував оренду плату з 2013 року, по вказаних договорах. Вважає, що представник відповідача обманув її, так як вона не хотіла, щоб договори укладались на 15 років. На протязі трьох років, з часу укладення цих договорів, вона зверталась до відповідача, щоб їй повернули землі. Однак, про те, що вказані договори були кимось укладенні від її імені вона дізналась лише в 2016 році. Тому, також просить поновити їй строк для звернення до суду, подавши відповідну заяву.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, пославшись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначивши, що договори оренди укладалися з позивачем, орендна плата за даними договорами сплачувалась щорічно, і позивач знала про їх укладання. Але хто конкретно підписував договори, чи позивач чи її зять ОСОБА_5 йому невідомо. Також подав заяву про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності у три роки та відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав суду, що договори оренди, які були заключені ТОВ «Перемога» з ОСОБА_1 в 2013 році, підписував він і він отримував зерно та орендну плату за ОСОБА_1 При цьому стверджує, що ОСОБА_1 нічого не знала про укладення та підписання цих договорів та не уповноважувала його на їх укладання.

Суд, вислухавши сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засідання встановлено, що позивач являється власником чотирьох земельних ділянок, площами 2,2723 га, 2,4950 га, 2,1908 га та 2,1906 га, які розташовані на території Клебанської сільської ради Тульчинського району Вінницької області і призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номера яких: №010020374, 010020400, :01:002:0217, :01:002:0216, які їй належать відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку: серія ЯА №506126 та ЯА №506125, виданих 30.06.2005 Тульчинською районною державною адміністрацією; серія ВН №131754, виданого 19.06.2003 Тульчинською районною державною адміністрацією, серія ІV - ВН №021215, виданого 29.12.2001 Клебанською сільською радою Тульчинського району, що в свою чергу підтверджується відповідними копіями даних державних актів (а.с.57, 58, 59, 60) та копіями витягів з Державного кадастру про земельну ділянку (а.с.61-63, 64-66).

Відповідно до копії договорів оренди б/н від 01.10.2013 та копії актів приймання-передачі обєкта землі (а.с.20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27) вбачається, що між власником земельних ділянок ОСОБА_1та ТОВ «Перемога» було укладено договори оренди землі, предметом та обєктом яких є земельні ділянки площами 2,2723 га, 2,4950 га, 2,1908 га та 2,1906 га, які розташовані на території Клебанської сільської ради Тульчинського району Вінницької області і призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номера яких: №010020374, 010020400, :01:002:0217, :01:002:0216.

Зазначені вище договори оренди землі б/н від 01.10.2013, укладені строком на 15 років та зареєстровані державним реєстратором реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області 10.06.2014 за №6017668, №6016776, №6017370, №6017091, про що свідчать копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 16.06.2014 (а.с.28, 29, 30, 31).

Згідно копії відомостей нарахування зерна в рахунок орендної плати за 2016 рік (а.с.32) вбачається, що позивачем було отримано 1100 кг зерна.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є: 2) визнання правочину недійсним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до розяснень які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірних договорів оренди землі, вони є укладеним, а отже оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що договори оренди землі від 01.10.2013 підписував зять позивача та отримував з дати укладення даних правочинів від її імені орендну плату або зерно, тому суд приходить до висновку, що на час укладення зазначених правочинів було відсутнє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на настання відповідних правових наслідків, хоча позивач, могла знати про їх укладання та підписання.

Щодо вимог відповідача про застосування строків позовної давності, суд враховує наступне.

За змістом ст. ст. 256, 257 ЦК України, загальна позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 від 16.11.2016.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, справедливість, добросовісність та розумність віднесено до загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власність зобовязує.

Відповідно до п. «а», «б», «ґ» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобовязані: забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням; додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.

Системний аналіз цих норм вказує на те, що власник земельної ділянки зобовязаний розсудливо та добросовісно ставитись до свої прав, бути обізнаним про них та вживати заходів щодо виявлення та припинення їх порушень.

Як вбачається з позовник вимог позивача, остання зазначає, що про порушення свого права вона дізналася у вересні 2016 року у відділі Держгеокадастру у Тульчинському районі, коли отримувала копії вищезазначених договорів оренди землі. Проте, суд критично відноситься до даного її твердження й не бере його до уваги, оскільки в судовому засіданні остання вказала, що протягом останніх трьох років зверталась до відповідача з вимогою, щоб їй повернули її землі, що прямо суперечить один одному.

Крім того, є суперечливими пояснення позивача та свідка ОСОБА_5 щодо обставин підписання договорів, так як позивач, проживаючи із зятем та його сім'єю в одному домогосподарстві не могла не знати про отримання в якості орендної плати зерна, а також підписання останнім договорів оренди.

Разом з тим, позивач була обізнана з тими обставинами, що в період з 2003 року земельні ділянки перебували в оренді ТОВ «Перемога», і в разі закінчення в 2013 році дії попередніх договорів, остання, будучи добросовісним власником, мала б звернутись до орендаря про повернення їй земельних ділянок, що судячи із її пояснень, вона і робила. Однак, вказані обставини нею заперечуються, що свідчить про неправдивість пояснень позивача та не відповідає встановленим обставинам.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не мала жодних обєктивних перешкод довідатись про наявність договорів оренди землі з часу їх укладення, за умови розсудливого та добросовісного ставлення до своїх прав як власника земельної ділянки. Остання могла і повинна була довідатись про порушення своїх прав, а тому саме з 01.10.2013 необхідно рахувати початок перебігу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі.

Згідно ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення за допомогою дослідження показів свідків, письмових та речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обовязок по доказуванню обставин, викладених в позові покладений саме на позивача.

Зважаючи на встановлені обставини, аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, враховуючи, що з позовом ОСОБА_1 звернулася 05.12.2016, тим самим порушивши норми ст. 257 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, в задоволенні позову слід відмовити.

В зв'язку з застосуванням судом строків позовної давності, підстав для їх поновлення немає.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати залишити за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. 14 Конституції України, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-2469цс16 від 16.11.2016, ст.13, 14 Закону України «Про оренду землі», ст. ст.3, 15, 16, 203, 256, 257, 267, 319, 321 ЦК України, ст. ст.91, 125 ЗК України, ст. ст.10, 11, 59, 60, 88, 179, ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога» с. Гути Тульчинського району про визнання недійсним договорів оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та зобовязання відповідача повернути земельні ділянки відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 07.11.2017.

Суддя: