АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Григоренка Миколи Івановича в інтересах Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КиївЗНДІЕП», в якому просив скасувати наказ № 129к від 26 вересня 2016 року про звільнення його з посади заступника директора з господарських питань, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення, крім того, стягнути з ПАТ «КиївЗНДІЕП» заборгованість по заробітній платі за період з травня 2015 року по 26 вересня 2016 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних станом по день винесення судового рішення.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 05 травня 2015 року між ним та ПАТ «КиївЗНДІЕП» укладено трудовий договір, відповідно до якого його прийнято на посаду заступника директора з господарських питань. Посадові обов'язки йому до відома не доводились, графік та обсяг роботи виникав та виконувався відповідно до окремих завдань. 30 вересня 2016 року на його адресу поштою надійшов лист, підписаний т.в.о. директора ОСОБА_3, яким його було повідомлено про припинення трудових відносин з відповідачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. До вказаного листа було додано документ під назвою «Наказ від 26 вересня 2016 року № 129к», в якому зазначені посилання на акти про відсутність його на роботі та про його відмову від надання пояснень щодо такої відсутності. Зазначав, що вищевказані обставини є надуманими, необгрунтованими та

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7829/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
такими, що не відповідають дійсності. Посадовими особами відповідача не вчинялися дії, спрямовані на притягнення його до дисциплінарної відповідальності відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України. Також посилався на те, що ОСОБА_3 є головою первинного профспілкової організації відповідача, що, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не дозволяє йому одночасно здійснювати повноваження роботодавця. Відповідно до довідки про доходи, виданої відповідачем 01 вересня 2015 року, розмір його заробітної плати становив 6990 грн. на місяць, в той же час за весь період роботи заробітна плата йому не виплачувались, за винятком часткових виплат за окремі два місяці, а тому просив стягнути заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від суми заборгованості.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі по тексту - ПАТ «КиївЗНДІЕП» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі задоволено частково.

Скасовано наказ від 26 вересня 2016 року №129-к про звільнення заступника директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (за прогули без поважних причин).

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з господарських питань ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 26 вересня 2016 року.

Стягнуто з ПАТ «КиївЗНДІЕП» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з травня 2015 року по 26 вересня 2016 року в сумі 66 911, 27 грн.

Стягнуто з ПАТ «КиївЗНДІЕП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 вересня 2016 року по 16 травня 2017 року в сумі 31 062, 93 грн.

Стягнуто з ПАТ «КиївЗНДІЕП» на користь держави судовий збір в розмірі 2 082, 14 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду Григоренко М.І. в інтересах ПАТ «КиївЗНДІЕП» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував заяву відповідача про перенесення судового засідання,і всупереч ст. 168 ЦПК України провів судове засідання 27 грудня 2016 року у відсутність представника відповідача. В даному судовому засіданні було розглянуто клопотання представника позивача про витребування доказів у відповідача, про що було постановлено ухвалу, яка відповідачеві направлена не була. Вказує, що ПАТ «КиївЗНДІЕП» неодноразово звертався до ОСОБА_1 стосовно поважності причин відсутності на роботі, однак на такі звернення позивач відповіді не надав. Звертає вагу на те, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі не тільки за місцем центрального офісу товариства, а й за місцем відповідних підрозділів, на що суд першої інстанції уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про відсутність у діях відповідача ознак дисциплінарного проступку, обґрунтовуючи рішення лише поясненнями позивача. Також зазначає, що суд так і не з'ясував де саме перебував позивач в ті дні, коли було складено акти про відсутність його на робочому місці. Не можна погодитись, на думку скаржника, і з позицією суду, що табелі обліку робочого часу є неналежними доказами на підтвердження факту прогулів, оскільки така позиція суду не ґрунтується на законі.

Також не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ «КиївЗНДІЕП» заборгованість по заробітній платі за період з травня 2015 по 26 вересня 2016 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 165 197, 33 грн. Зазначає, що не він погодився із наказом від 26 вересня 2016 року №129-к про істотні зміни умов праці, а тому трудовий договір продовжився на попередніх умовах оплати. Вказує, що посилання відповідача на зменшення розміру заробітної плати є такими, що не відповідають вимогам закону. Зазначає, що відповідач систематично порушував строки виплати заробітної плати.

В суді апеляційної інстанції Григоренко М.І. в інтересах ПАТ «КиївЗНДІЕП» подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.

ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 подану позивачем апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги Григоренка М.І. в інтересах ПАТ «КиївЗНДІЕП» заперечував.

В судове засідання ОСОБА_1 особисто не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, забезпечив явку уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Григоренка М.І. в інтересах ПАТ «КиївЗНДІЕП» підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_1 відхиленню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом ПАТ «КиївЗНДІЕП» № 18 від 29 квітня 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора з господарських питань (т.1, а.с.82).

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 посадової інструкції заступника Голови Правління з господарських питань, затвердженої Головою Правління ВАТ «КиївЗНДІЕП» ОСОБА_7 21 січня 2009 року, заступник Голови Правління з господарських питань: координує та контролює роботу відповідно до законодавства України, роботу з інженерно-господарського забезпечення діяльності підрозділів інституту. До складу підпорядкованих йому підрозділів входять: експлуатаційні відділи (служба головного енергетика, ремонтно-будівельна служба), господарський відділ, відділ матеріально-технічного забезпечення, автотранспортна ділянка, медичний пункт (т.1, а.с.105-109).

Наказом ПАТ «КиївЗНДІЕП» від 11 січня 2016 року «Про зміни в організації виробництв, і праці», у зв'язку із значним погіршенням фінансового стану товариства, відсутність обігових коштів та з метою запобігання масовому вивільненню працівників, в товаристві було встановлено з 28 березня 2016 року неповний робочий тиждень - 3 робочі дні (понеділок, вівторок, середа) (т.1, а.с.37).

З вказаним наказом ОСОБА_1 було ознайомлено, про що свідчить його особистий підпис (т.1, а.с.38 - зворот).

Наказом №129к від 26 вересня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 26 вересня 2016 року на підставі п.4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (за прогули без поважних причин) (т.1, а.с.5).

Цього ж дня ПАТ «КиївЗНДІЕП» на адресу ОСОБА_1 було направлено лист, відповідно до якого відповідач повідомив позивача про звільнення та запропонував з'явитися до товариства для отримання належно оформленої трудової книжки та остаточного розрахунку (т.1, а.с.4).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив із того, що позивач за своїми функціональними обов'язками мав здійснювати координацію діяльності відповідних підрозділів інституту, тобто, досягнення узгодження в роботі відповідних ланок організації шляхом встановлення раціональних зв'язків між ними, що, в свою чергу, передбачає його можливе перебування у відповідних підрозділах інституту, з урахуванням покладених на нього функцій. В ході судового розгляду позивач стверджував, що перебував у відповідних підрозділах товариства, які знаходяться як в місті Києві, так і поза його межами, а саме у Київській та Херсонській областях. При цьому, ПАТ «КиївЗНДІЕП», не заперечуючи наявність структурних підрозділів, не надало до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти поданого ОСОБА_1 позову.

Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з подальшими змінами роз'яснив, що, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст.142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації(профспілковим комітетом) на основі типових правил.

Статтею 149 КЗпП України установлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПКУ України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як було правильно встановлено судом, з 28 березня 2016 року в товаристві було встановлено неповний робочий тиждень - 3 робочі дні (понеділок, вівторок, середа).

Вимоги ст.32 КЗпП України підприємством були дотримані, всі працівники, в тому числі і позивач, були попереджені про зміну істотних умов праці.

ОСОБА_1 заяву про припинення договору на підставі п.6 ст.36 КЗпП не подавав, отже погодився працювати на підприємстві у режимі неповного робочого тижня.

Проте в подальшому позивач проігнорував встановлений режим праці. Факт відсутності позивача на роботі було зафіксовано відповідними актами від 07 вересня, 14 вересня 2016 року.

Так, 07 вересня 2016 року начальником господарського відділу ОСОБА_3, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_8, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_9 складено акт про відсутність на роботі, згідно якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_1 в період з 05 вересня 2016 року по 07 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_1 не надходили (т.1, а.с.40).

В подальшому 14 вересня 2016 року директором ОСОБА_3, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_8, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_9 складено акт про відсутність на роботі, згідно якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_1 в період з 12 вересня 2016 року по 14 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_1 не надходили (т.1, а.с.41).

На виконання вимог ст.149 КЗпП України з метою з'ясування причин тривалої відсутності позивача на робочому місці 14 вересня 2016 року відповідачем на адресу ОСОБА_1 було направлено лист з проханням надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі у термін до 19 вересня 2016 року (т.1 а.с.42). При цьому, роботодавцем було роз'яснено, що у разі ненадання у визначений строк письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі, остання буде кваліфікована як прогул.

Вказаний лист було отримано позивачем 17 вересня 2016 року (т.1 а.с.42 - зворот).

20 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора ОСОБА_3, начальником загального відділу ОСОБА_10, головним спеціалістом з регіонального розвитку і пілотних проектів ОСОБА_8 було складено акт про відмову надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, зі змісту якого вбачається, що станом на 20 вересня 2016 року письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі ОСОБА_1 не надані (будь-які листи чи документи до товариства від нього не надходили) (т.1, а.с.47).

21 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора ОСОБА_3, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_8, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_9 було складено акт про відсутність на роботі, відповідно до якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_1 в період з 19 вересня 2016 року по 21 вересня 2016 року включно був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності на роботі від ОСОБА_1 не надходили (т.1, а.с.48).

26 вересня 2016 року тимчасово виконуючим обов'язки директора ОСОБА_3, головним спеціалістом з регіонального розвитку та пілотних проектів ОСОБА_8, юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_9 було складено акт про відсутність на роботі, відповідно до якого заступник директора з господарських питань (поза штатом) ОСОБА_1 26 вересня 2016 року був відсутній на роботі (в товаристві в цілому), на момент складання цього акту відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_1 не надходили.

Таким чином, факт відсутності позивача на роботі було зафіксовано відповідними актами (а.с.40,41,48,49), які у розумінні ст.ст.57,58 є належними доказами, що не спростовані відповідачем.

Порушуючи питання про поновлення на роботі, ОСОБА_1 посилався на те, що поняття «відсутність на роботі» та «на робочому місці» не є тотожними, оскільки працівник може виконувати службові завдання не за своїм робочим місцем. При цьому, ні в позовній заяві, ні в ході судового розгляду, позивач так і не зазначив місця свого перебування в період часу, який роботодавцем визначено як прогул.

Не зазначив про місце перебування позивача в дні, які вважаються прогулами, і його представник, в ході апеляційного розгляду під час перевірки встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 пояснив, що позивач міг знаходиться в будь-якому структурному підрозділі, а не лише за місце перебування центрального офісу товариства.

Напроти, дана обставина спростовується вищезазначеними доказами - актами про відсутність позивача не лише на робочому місце, а і в товаристві в цілому.

Апеляційним судом встановлено, що приміщення за адресою: м.Київ, вул. Возєднання 15/7 та база відпочинку "Черномор", що розташована в Херсонській області, передані в оренду згідно укладених відповідачем договорів оренди нежитлових приміщень, копії яких надані суду апеляційної інстанції та прийняті в якості доказів відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України.

Зазначені докази спростовують висновки суду першої інстанції, що позивач за своїми функціональними обов'язками міг знаходиться в цих структурних підрозділах, оскільки з моменту передачі нежитлових приміщень в оренду відповідач господарської діяльності на даних об'єктах не веде.

Крім того, будь-яких розпоряджень чи наказів щодо відрядження позивача в визначені дати на підприємстві видано не було і рішень про такі відрядження керівництвом не приймалось.

Отже, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення суто на припущеннях представника позивача, що є неприпустимим.

Також слід зазначити, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний організувати облік робочого часу фактично відпрацьованого кожним працівником підприємства, установи чи організації. Це стосується суб'єктів господарювання усіх форм власності. Для обліку робочого часу працівників відповідачем застосовується табель обліку використання робочого часу, копії яких були надані на підтвердження заперечень проти заявлених позовних вимог. Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив дані, які відображають ці письмові докази.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт прогулів, вчинених позивачем, а наказ №129к від 26.09.2016 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України законним. Порушень трудового законодавства при звільненні позивача відповідачем не допущено.

З урахуванням встановлених судом обставин та зібраних по справі доказів в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, скасовує ухвалене в частині вирішення цих позовних вимог рішення відповідно до вимог ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь ОСОБА_1 суд правильно виходив із того, що на момент звільнення позивача підприємство заборгувало йому заробітну плату у розмірі 66 911 грн. 27 коп., яка підлягає стягненню на підставі ст.116 КЗпП України.

Висновки суду щодо підстав для частково задоволення цих позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно розраховано суму заборгованості та взято до уваги довідку про таку заборгованість з урахуваннням змін у розмірі посадового окладу не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості по заробітній платі з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суд правильно застосував правову позицію, яка міститься у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у цивільній справі № 6-2759цс15. Також суд правильно виходив із того, що позивачем не було оскаржено зміни умов праці в частині запровадження триденного робочого тижня на підприємстві в тримісячний строк, будь-яких позовних заяв з цього приводу подано не було, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не скористався наданим йому правом оскаржити зміни істотних умов праці, що вплинуло на зміну заробітної плати позивача, у зв'язку з чим суд першої інстанції застосував показники нарахованої заробітної плати позивачу на підставі наявної довідки відповідача щодо розміру заробітної плати позивача за спірний період (з квітня 2016 року (т.1 а.с.111), за якою заробітна плата позивачу нараховувалась з урахуванням наказів відповідача від 11 січня 2016 року «Про зміни в організації виробництва і праці» та № 71 к від 22 березня 2016 року.

Всі ці висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду такі обставини не встановлені.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в частині вироішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині не має.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 , 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ГригоренкаМиколи Івановича в інтересах Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М.Ратнікова