13.12.2017 Єдиний унікальний номер 205/3079/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Скрипник К.О.

при секретарі Молчанові Є.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 18 травня 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 29 листопада 2014 року ОСОБА_3 уклав договір дарування 11/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яким подарував вказану частину ОСОБА_2. В 11/25 частин домоволодіння входить 1/25 частка домоволодіння, яку ОСОБА_3 шляхом обману отримав згідно рішення від 04 листопада 2014 року Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, в порядку спадкування за заповітом після смерті свого батька - ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Використовуючи вказане рішення суду, ОСОБА_3, який є дядьком позивача, зареєстрував право власності на 1/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 у відділі реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла бабця позивача, ОСОБА_7, яка залишила заповіт на батька позивача ОСОБА_8, де заповіла належне їй майно, а також домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 де їй належало 12/25 частин та 1/25 частина домоволодіння, яке вона прийняла у спадок після смерті свого чоловіка ОСОБА_6. Батько позивача ОСОБА_8 на момент смерті своєї матері ОСОБА_7 проживав разом з нею, а тому є таким, що прийняв спадщину після її смерті. ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_8, після смерті якого залишилася спадщина у вигляді 1/25 частини спірного будинку, позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті батька, оскільки проживав з ним на момент смерті. Згідно договору дарування від 29.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Несен В.А. право власності на 11/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_3, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2014 року, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.09.2015 року було подаровано ОСОБА_2. Позивач просив визнати недійсним договір дарування 11/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 посвідчений 29.11.2014 року приватним нотаріусом ДМНО Несен В.А., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; скасувати реєстрацію 11/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, номер запису права власності 7869910, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 387 422 412 101, яке згідно договору дарування від 29.11.2014 року належить ОСОБА_2.

01.09.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності. В обґрунтування позову зазначив, що домоволодіння АДРЕСА_1 до 1960 року складалося з глиняного будинку (літ. А-1), який згодом ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 за власний рахунок побудували шлакоблочний будинок (літ. В-1). Оскільки, внесені частки були різними рішенням Народного суду Ленінського району від 09 серпня 1962 року визнано за ними право власності на різні частки вказаного будинку. Оскільки ОСОБА_8 від самого початку не мав права власності та не приймав участі у будівництві нового будинку, то відповідно у нього і не виникло право власності на будь-яку частку в домоволодінні. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер, який за життя склав заповіт, згідно якого заповів сину - ОСОБА_3, належну йому частину глиняного будинку (літ.А-1), розташованого по АДРЕСА_1 тобто 1/25 частину домоволодіння, а належну йому частину шлакоблочного будинку (літ.В-1), що знаходиться за тією ж адресою та сарай - дружині ОСОБА_7, тобто 12/25 частин домоволодіння. 29 червня 1964 року ОСОБА_7 було складено заповіт, яким остання заповіла ОСОБА_8 належне їй домашнє майно, а також домоволодіння АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_8. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_5 року, виданого на ім`я ОСОБА_1, останній прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, який в свою чергу прийняв спадщину після смерті матері - ОСОБА_7, а та в свою чергу після смерті чоловіка - ОСОБА_6. Крім того, в свідоцтві зазначено, що спадщина складається з 1/25 частин домоволодіння, однак згідно акту техніка і правовстановлюючих документів спадкодавцям (ОСОБА_7, ОСОБА_6) взагалі не належав об'єкт під літерою А-1. Таким чином, вказане свідоцтво є незаконним, оскільки включає в себе майно яке не належало ні ОСОБА_7 ні ОСОБА_10, а тому і не може належати ОСОБА_1. Просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане ІНФОРМАЦІЯ_5 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_8; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/25 частину домоволодіння АДРЕСА_1 яка складається з частини будинку літ. А-1 приміщення 1-1, 1/2 частини коридору 1-1, 1/2 частини комори 1-2, вбиральні 1, паркан 2, воріт 3 - в загальному користуванні, в порядку заповіту після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору не визнав та просив відмовити в її задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, та третя особа за позовом ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, від його представника надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав та просив задовольнити (а.с.127).

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору в судовому засіданні позовну заяву не підтримав та заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 Позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. в судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 не підтримав та просив відмовити в її задоволенні.

Третя особа - державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. в судове засідання не з'явився, письмово просив слухати справу у його відсутність.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню по наступних підставах.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що рішенням Народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 09 серпня 1962 року, визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, а саме, за ОСОБА_6 визнано право власності на 13/25 частин вказаного будинку, які складають у житловому будинку А-1 приміщення 1-1, 1/2 частину коридору 1-1, 1/3 частини комори 1-2, у житловому будинку В-1 приміщення 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 1/2 частину сіней В-1, веранду В-1, 1/2 частину погребу В-1, 1/2 частину входу до погребу В3-1, сарай Г-1, сарай Б-1, підвал Г-1, вбиральня 1, паркан 2, ворота 3 у загальному користуванні;

За ОСОБА_3 визнано право власності на 10/25 частин у житловому будинку В-1, які складаються з: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 1/2 частину сіней В-1, сіні В, 1/2 частини погребу В-1, 1/2 частина входу до погребу В-1, вбиральня 1, паркан 2, ворота 3 у загальному користуванні.

За ОСОБА_9 на 2/25 частин домоволодіння, які складаються з кімнати В-3 у житловому будинку А-1, 1/2 частина коридору, 1-1, 1-2 комори 1-1, вбиральні 1, паркан 2, ворота 3 загального користування (а.с.78).

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

На підставі вказаного рішення суду 05 січня 1963 року Ленінською районною радою депутатів трудящихся відділом комунального господарства на ім`я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на 13/25 частин спірного домоволодіння, а на ім`я ОСОБА_3 на 10/25 частин, яке складається з двох житлових будинків (а.с.159-161).

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 від 12.05.1985 року, домоволодіння складається з двох жилих будинків - глиняного (літ. А-1) та шлакоблочного (літ. В-1) (а.с.87-90).

Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 1928 року (а.с.212).

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер, який за життя 09 серпня 1961 року склав заповіт, яким заповів сину - ОСОБА_3, належно йому частину глиняного будинку (літ.А-1), розташованого по АДРЕСА_1 тобто 1/25 частину домоволодіння, а належну йому частину шлакоблочного будинку (літ.В-1), що знаходиться за тією ж адресою та сарай - дружині ОСОБА_7, тобто 12/25 частин домоволодіння (а.с.168, 195 на звороті).

Як вбачається з акту техніка МБТІ, складеного 07 березня 1963 року ОСОБА_11, проведена перевірка домоволодіння по АДРЕСА_1 за заявою співвласників про ймовірний поділ домоволодіння, ОСОБА_9 належить 2/25 частин від всього домоволодіння, ОСОБА_3 належить 11/25 частин від всього домоволодіння, а ОСОБА_7 належить 12/25 частин від всього будинку (а.с.85).

Після смерті ОСОБА_6, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 12/25 частин спірного домоволодіння отримала ОСОБА_7 (а.с.193 на звороті).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7, яка за життя склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_8 належне їй домашнє майно та домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.205,206 на звороті-208).

31 травня 1985 року ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_7 (а.с.210 на звороті-211).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_1 04 липня 2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого він успадкував 2/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.152,231).

Встановлено, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер (а.с.190). Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року на ім`я ОСОБА_1, який є його сином видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 посвідчене державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю., яке належало на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, видане Ленінським районним відділом комунального господарства м. Дніпро 05.01.1963 року ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_7, яка померла 06.11.1984 року, яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових прав, спадкоємцем якої за заповітом був ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Опис об'єкта: А-1 житловий будинок.

Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як зазначено вище ОСОБА_6, 09 серпня 1961 року складено заповіт, згідно якого заповів ОСОБА_3 частину глиняного будинку А-1 по АДРЕСА_1 м. Дніпро, що становить 1/25 частин домоволодіння.

Тобто, при видачі оскаржуваного свідоцтва не було враховано вказаний заповіт, що призвело до недостовірних даних зазначених в свідоцтві, та видачі свідоцтва на майно, яке за життя не належало спадкодавцю, а належить іншій особі.

У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до положень ст. 34 Закону України "Про нотаріат", видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється державними нотаріальними конторами.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пункт 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, діючим ЦК України, до видачі державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину не передбачено визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно. Видача свідоцтв про право на спадщину є виключною компетенцією державних нотаріальних контор. Тільки після отримання свідоцтва про право на спадщину, особа яка вважає, що її права порушені може оскаржити свідоцтво в порядку передбаченому ст. ст. 1300, 1301 ЦК України. В разі незгоди з діями нотаріуса пов'язаними з видачею свідоцтва про право власності на спадщину особа яка вважає, що її права порушені, вправі звернутися з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради за участю третіх осіб: Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом відмовлено, з тих підстав, що суд першої інстанції фактично вирішив питання про права іншого спадкоємця ОСОБА_8, без його залучення до участі в справі.

Беручи до уваги викладені обставини справи, суд вважає обґрунтованими твердження ОСОБА_3 щодо порушення його прав, оскільки він фактично позбавлений права на спадкування частини майна, яка йому належить за заповітом.

Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3, які спрямовані на відновлення його спадкових прав, що були порушенні та вважає за необхідне скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ІНФОРМАЦІЯ_5 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_8.

Як зазначено вище, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер, який за життя 09 серпня 1961 року склав заповіт, яким заповів сину - ОСОБА_3, належно йому частину глиняного будинку (літ.А-1), розташованого по АДРЕСА_1 тобто 1/25 частину домоволодіння, а належну йому частину шлакоблочного будинку (літ.В-1), що знаходиться за тією ж адресою та сарай - дружині ОСОБА_7, тобто 12/25 частин домоволодіння.

Суд вирішує справу керуючись Цивільним кодексом Української РСР 1922 року, який діяв на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 416 ЦК Української РСР (в редакції 1922 року), допускається спадкоємство за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 422 Української РСР (в редакції 1922 року), заповітом визнається зроблене особою у письмовій формі розпорядження на випадок смерті про надання майна одному або кільком певним особам майна з числа вказаних в ст. 418, або про розподіл його між кількома або всіма цими особами в іншому порядку, ніж вказано в ст.. 420

Згідно статті 429 Української РСР (в редакції 1922 року) якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня вжиття заходів охорони не заявить належному суду про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Частка спадкоємців, які відмовились, переходить до держави. Спадкоємці, які є в наявності, можуть вступити до управління.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки був прописаний та проживав разом зі спадкодавцем (а.с.193), заяв про відмову від спадщини не подавав, та до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася ОСОБА_12, яка діє як представник по довіреності від ОСОБА_3 (а.с.199).

Разом з тим, згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.09.2014 року ОСОБА_12 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_6, у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с.199 на звороті).

Таким чином, ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом успадкував 1/25 частину домоволодіння АДРЕСА_1 яка складається з частини будинку літ. А-1 приміщення 1-1, 1/2 частини коридору 1-1, 1/2 частини комори 1-2, вбиральні 1, паркан 2, воріт 3 - в загальному користуванні, в порядку заповіту після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, і тому вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності законний, обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Натомість в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації необхідно відмовити за нижченаведених підстав.

Встановлено, що 29 листопада 2014 року між ОСОБА_13, діючого за довіреністю, посвідченої громадянським нотаріусом штату Техас від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 11/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1. Ця частина домоволодіння належить дарувальнику на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2014 року (а.с.28-29).

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. У п. 4 ст. 722 ЦК України вказано, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Однак, у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не зміг навести ні одну з цих умов, не довів, що спірний договір дарування від 29 листопада 2014 року був укладений під впливом обману.

Крім того, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Оскільки вимоги про визнання правочину недійсними можуть заявлятись сторонами правочину, то позивачу який не є стороною правочину слід довести, які саме його законні інтереси було порушено вчиненням спірного правочину.

Суд приходить переконання, що матеріалами справи не підтверджується, що у сторін договору виникли інші права та обов'язки, ніж ті, що випливають із змісту оскаржуваного правочину, та не доведено, які саме законні інтереси позивача було порушено вчиненням спірного правочину.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі та приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, відтак з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути судові витрати в розмірі 1280 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст.. 429 Української РСР (в редакції 1922 року), ст.ст. 1217,1218, 1301 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації - відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, державний нотаріус Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності - задовольнити.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане ІНФОРМАЦІЯ_5 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. на ім.»я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_8.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/25 частину домоволодіння АДРЕСА_1 яка складається з частини будинку літ. А-1 приміщення 1-1, 1/2 частини коридору 1-1, 1/2 частини комори 1-2, вбиральні 1, паркан 2, воріт 3 - в загальному користуванні, в порядку заповіту після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Стягнути судові витрати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в розмірі 1280 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя К.О. Скрипник