Справа № 441/1763/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/783/6469/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участі: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4. його представник ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 21.12.2016р., в інтересах ОСОБА_4, звернулась до Городоцького районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку на вул. Черлянська, 8 у с. Черлянське Передмістя Городоцького р-ну Львівської обл., в порядку спадкування за законом після смерті 23.06.2012р. ОСОБА_7, його дружини

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_4, 27.10.1965р.н., в порядку спадкування за законом, після смерті 23.06.2012р. ОСОБА_7 Антонівни, право власності на 1/2 частини житлового будинку на вул. Черлянсьяка, 8 у с. Черлянське Передмістя Городоцького р-ну Львівської обл.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, прож. на ІНФОРМАЦІЯ_2 Львівської обл.) в користь ОСОБА_4 (27.10.1965р.н., прож. ІНФОРМАЦІЯ_3 Львівської обл.) 640 грн. судових витрат.

Зобов'язано УДКСУ у Городоцькому районі Львівської обл. (м. Городок, м-н. Гайдамаків, 21) повернути ОСОБА_4 27 грн. 18 коп. зайво сплаченого судового збору, згідно квитанції № 0.0.708541017.1 від 17.02.2017р. сплаченого на р/р 0076.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу. Вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, викладені висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Не погоджується з висновком суду , що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, яка померла 23.06.2012 року і мала у власності житловий будинок по вул.Черлянська, 8 в с.Черлянське передмістя Городоцького району Львівської області, бо постійно проживав із нею у спадковому будинку. Такі висновки вважає необґрунтованими і такими що не відповідають обставинам справи. Вказує, що ОСОБА_7 не набула права власності на житловий будинок №8 по вул..Черлянська в с.Черлянське передмістя Городоцького району Львівської області, оскільки не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_8 і не здійснила державної реєстрації своїх прав на вищевказану нерухомість і встановленому законом порядку. Заперечує посилання суду як на доказ проживання ОСОБА_4 в спадковому будинку із ОСОБА_7 на акт обстеження від 19.09.2016 року, оскільки такий є необґрунтованим, даний акт не є затверджений рішенням сільської ради, складений у відсутності відповідача ОСОБА_2 та не може бути допустимим доказом у справі оскільки складений вже після смерті ОСОБА_7А, по спливу майже 4-х років. Також, вважає необґрунтованими пояснення ОСОБА_6, оскільки вона у 2012 році не проживала в спірному будинку, а тому не може знати де проживав ОСОБА_4 Заперечує стягнення з нього судового збору , оскільки він є учасником бойових дій а тому на підставі п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судовго збору.

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст.ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин.

Суд, у своєму рішенні задоволюючи позов вважав, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, яка померла 23.06.2012р. і мала у власності житловий будинок по вул.Черлянська, 8 в с.Черлянське передмістя Городоцького району Львівської області, бо постійно проживав із нею у спадковому будинку.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.2000 року та реєстраційним посвідченням виданим Самбірським БТІ 30.10.2000 року із яких вбачається, що власником житлового будинку на вул.Черлянська, 8 в с.Черлянське передмістя Городоцького району Львівської області значиться ОСОБА_8, яка померла 10.08.2005 року.

ОСОБА_7 не набула права власності на житловий будинок №8 по вул..Черлянська в с.Черлянське передмістя Городоцького району Львівської області, оскільки не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_8 і не здійснила державної реєстрації своїх прав на вищевказаний будинок у встановленому законом порядку.

Згідно ч.2 абз.3 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тому висновки суду про належність права власності ОСОБА_7 на будинок №8 по вул. Черлянська в с.Черлянське передмістя Городоцького району не відповідають нормам матеріального права в тому числі положенням ч.2 абз.3 ст.331 ЦК України.

Покликання суду на прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7, оскільки він постійно проживав з нею у будинку також не відповідають дійсності та суперечать нормам матеріального права.

Зокрема, за положеннями п.3.22 п.3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р. та зареєстрованого 22.02.2012р. за №282/20595, передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкодавця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із спадкодавцем. Зазначеної вище довідки позивач не надав, а це свідчить, що він не проживав постійно із спадкодавцем на день смерті.

Факт не проживання постійно ОСОБА_4 із ОСОБА_9 на час смерті останньої, а отже неприйняття позивачем спадщини підтверджується і письмовою відмовою нотаріуса №1672/02-14 від 7.12.2016 року із якої вбачається, що ОСОБА_4 не прийняв спадщину, оскільки не звернувся у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини, пропустив зазначений строк і йому було рекомендовано звернутися в суд за визначенням додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вказану відмову нотаріуса ОСОБА_4 не оскаржував в судовому порядку, а погодившись із такою визнав факт не прийняття ним спадщини.

Суд безпідставно визнав за ОСОБА_4 право власності на ? частину спадкового будинку, оскільки допустив порушення норм матеріального права.

Окрім, того позивач обрав неправильний спосіб захисту про, що свідчить і письмова відмова нотаріуса, оскільки мав би звернутися до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини чи оскаржити письмову відмову нотаріуса, натомість він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадковий будинок, що не відповідає вимогам матеріального права ст.ст.1269, 1270, 1272 ЦПК України та роз»ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р., які містяться у п.24, де передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність в матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку встановленому ст.1269 ЦК України звернувшись в нотаріальну контору після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Таким чином, з огляду на вищенаведене та письмову відмову нотаріуса, яку позивач не оскаржував, а значить погодився, що не прийняв спадщини, суд безпідставно і необгрунтовано в порушення норм матеріального права визнав за позивачем право на спадщину всупереч тому, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки йому слід було звертатися з позовом не про визнання права власності на спадкове майно, а про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Окрім того, покликання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини проживав із ОСОБА_7 без реєстрації в с.Черлянське передмістя по вул.Черлянська, 8 Городоцького району необґрунтовані і спростовуються довідкою з місця проживання про склад сім»ї та прописки виданої ЛКП «Під Зуброю» 23.10.2006 року за №1057, із якої вбачається, що ОСОБА_4 з 27.07.1993 року зареєстрований і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4, будинковою книгою, згідно якої ОСОБА_4 на час відкриття спадщини не був зареєстрований і не проживав у вищевказаному будинку, довідками Угрівської сільської ради №№1412, 1413, 1414, 1415 від 22.08.2016 року, із яких вбачається, що ОСОБА_4 не був зареєстрований і не проживав у зазначеному вище спадковому будинку на час смерті ОСОБА_7, яка померла 23.06.2012р.

Покликання в рішенні суду як на доказ проживання ОСОБА_4 в спадковому будинку із ОСОБА_7 на акт обстеження від 19.09.2016 року є необґрунтованим, оскільки даний акт не є затверджений рішенням сільської ради, складений у відсутності відповідача ОСОБА_2 та такий складений вже після смерті ОСОБА_7, а саме по спливу майже 4-х років, а свідки, які підписали даний акт ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не допитувалися в судовому засіданні, а отже не підтвердили його дані, тому не може бути допустимим доказом у справі,

Висновки суду про те, що відповідач ОСОБА_2 не запечив факт проживання позивача ОСОБА_4 без реєстрації у спадковому будинку на час відкриття спадщини, спростовуються поясненнями в апеляційному суді відповідача, який заперечив даний факт та пояснив, що його мати ОСОБА_7 вигнала з будинку його батька ОСОБА_4, оскільки останній пиячив і на час її смерті в будинку не проживав, а проживав у ІНФОРМАЦІЯ_5, де є співвласником квартири, інші докази які б свідчили про проживання позивача в будинку на час і після смерті 23.06.2012р. ОСОБА_7 в матеріалах справи відсутні.

Окрім того покликання в рішенні на те, що факт проживання без реєстрації ОСОБА_4 із ОСОБА_7 стверджується заявою ОСОБА_6 та її поясненнями є необґрунтованими і такими, що не доводять факту постійного проживання ОСОБА_4 будинку№8 по вул. Черлянська в с. Черлянське передмістя,, оскільки третя особа ОСОБА_6 у 2012 році не проживала у зазначеному будинку.

Районним судом при винесення рішення не враховано роз'яснення, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" про те, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв»язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

При вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також зясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину (правовий висновок Верховного Суду України викладений в постанові від 25 травня 2016 р. у справі № 6-692цс16).

При цьому умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Тому, за наведених вище обставин, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02.10.2017р. слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий

Судді