АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6338/17 Справа № 199/1263/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
Категорія 21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - про усунення перешкод в користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування її доводів.

Оскільки рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, його законність в іншій частині апеляційним судом не перевіряється, так як не є предметом апеляційного оскарження.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає, рішення в оскаржуваній частині законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2004 року між позивачкою та її онукою, від імені якої діяла законний представник - опікун ОСОБА_4-племінниця позивачки, укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

В позові ОСОБА_2 вказувала, що у вересні 2016 року її онука, яка на теперішній час вже є повнолітньою, повідомила про намір продати спірну квартиру для отримання грошових коштів, необхідних для ведення бізнесу в м. Києві, крім того, дізналась, що відповідачка зверталася до суду із позовними вимогами про виселення позивачки без надання іншого житлового приміщення.

Посилаючись на те, що на час укладання спірного договору дарування вона помилялась щодо фактичних обставин правочину, цей договір сприймала як договір довічного утримання, вважаючи, що відповідачка буде її утримувати до смерті і не виселить із квартири,- ОСОБА_2 просила про визнання його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, районний суд обгрунтовано, керуючись правиламист.ст.215, 203, 229, 717 ЦК України, на які посилалась позивачка, - виходив з того, що доводи останньої відносно укладення нею фактично договору довічного утримання з ОСОБА_4, за яким у малолітньої ОСОБА_3 виникають зобовязання, не ґрунтуються на діючому законодавстві та не підтверджені належними доказами.

Так, на час укладання договору дарування 11.09.2004, позивачка, 1947р. народження, знаходилась у віці 57 років, який не відноситься до похилого віку, здатна була розуміти свої дії та їх наслідки, а відповідачка, ІНФОРМАЦІЯ_1, була малолітньою і не могла нести обовязки щодо довічного утримання позивачки. Для укладання договору дарування, попередньо було отримано дозвіл органу опіки та піклування на придбання майна ОСОБА_3. Після укладення договору упродовж майже 13 років ОСОБА_2 цей договір не оспорювала.

Згідно договору дарування, право власності на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку вважається, в тому числі, одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Отриманням опікуном ОСОБА_5 такого договору спростовуються доводи позивачки, що дарунок фактично не був прийнятий відповідачкою, та що позивачка залишилась проживати у спірній квартирі.

Малолітня відповідачка проживала з опікуном ОСОБА_5 в місті Кривий Ріг. Факт проживання позивачки у спірній квартирі після укладення договору не суперечить житловому законодавству та не свідчить про помилку при укладенні договору дарування.

Допитана судом ОСОБА_5 стверджувала, що спірна квартира була власністю батька відповідачки, тобто сина позивачки, який тяжко хворів та розпорядився квартирою на користь матері ОСОБА_2 з тією метою та проханням до неї, що вона після його смерті подарує квартиру його дочці, що і було здійснено позивачкою згідно волевиявлення її сина.

Із справи, зокрема, обґрунтувань самої позовної заяви, вбачається, що підставою звернення у 2017 році позивачки до суду була звістка відповідачки про продаж спірної квартири, а не помилка ОСОБА_2П під час укладення самого договору дарування.

Враховуючи наведені обставини, пояснення допитаних райсудом свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, проаналізувавши правила ч.1 ст. 215, ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України, апеляційний суд вважає, що заявлені позивачкою вимоги є недоведеними, а тому обгрунтовано визнані райсудом такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта у скарзі про те, що суд не врахував вік позивачки, її стан здоровя та потребу у догляді, наявність у неї спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарувальником обдарованому та продовження позивачкою проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування не можуть визнаватись обгрунтованими та такими, що дають підстави для скасування рішення в оскарженій частині, за наведених вище підстав, які детально викладені апеляційним судом.

Рішення як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального законам в оскарженій частині повинно бути залишеним без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова чинна з моменту прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_10