Справа №461/4195/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

20 грудня 2017 року Галицький районний суд міста Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про витребування майна, а саме квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позиву вказує на те, квартира АДРЕСА_2, володільцем якої являюся позивач, вибула із його володіння поза його волею, оскільки ОСОБА_4 діяла всупереч інтересів позивача, як малолітньої дитини, та порушила його право ще під час приватизації квартири, після чого через неспроможність ОСОБА_4 погасити кредиторську заборгованість квартиру було реалізовано на прилюдних торгах Відділом державної виконавчої служби України, а в подальшому відчужено на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином усі відчуження квартири АДРЕСА_2 відбулися без відома, згоди та участі позивача, а так як останній є законним володільцем цієї квартири, маю право вимагати її витребування на свою користь.

У судовому засіданні позивач, представник позивача та третіх осіб ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд відповідно до ст.ст. 223 ЦПК України вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів щодо взаємовідносин сторін.

Треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Судом установлено, що позивач - ОСОБА_1 народився 12.01.1996 року.

10.10.1997 року на підставі розпорядження органу приватизації №6167 було проведено приватизацію квартири АДРЕСА_3 та передано її у приватну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_4 шляхом видачі Свідоцтва про право власності на квартиру від 31.10.1997 року.

Вказане Розпорядження прийняте на підставі поданої ОСОБА_7П заяви про передачу квартири у приватну власність від 20.12.1996 року та довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири від 18.12.1996 року №1/1845.

14 листопада 2003 року померла ОСОБА_7

25 жовтня 2004 року ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 жовтня 2004 року набула та зареєструвала право власності на ? частки квартири, яка належала ОСОБА_7

Отже, приватизацію було проведено 10.10.1997 року, тобто після народження ОСОБА_1, однак, позивача не було включено у список осіб, які проживали у цій квартирі на час її приватизації, відтак, його право на приватизацію частки квартири №7 порушене.

12.01.2014 року позивач після досягнення повноліття, захищаючи своє порушене право звернувся до Галицького районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_4 та Квартирно- експлутаційного відділу м. Львова Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_8 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації.

22.09.2016 року Галицький районний суд м. Львова задовольнив позов в повному обсязі, визнав недійсним та скасував Розпорядження органу приватизації про приватизацію квартири №7 у будинку №44а на вул. Стрийській у м. Львові, а також свідоцтво про право власності на квартиру №7 у будинку №44а на вул. Стрийській у м. Львові виданого Квартирно-експлуатаційною частиною району 31.10.1997 року.

Галицьким районним судом м. Львова було встановлено факт проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі та факт того, що під час проведення процедури приватизації цієї квартири ОСОБА_1, який був на той момент малолітнім, не включено до списку осіб, які проживали у цій квартирі на час її приватизації. Також у рішенні суд встановив, що права ОСОБА_1 на участь у приватизації квартири №7 у будинку №44а на вул. Стрийській у м. Львові були порушені.

Апеляційний суд Львівської області та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Галицького суду м. Львова від 22.09.2016 року залишили без змін та підтримали викладені висновки.

Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Проте, вказане рішення Галицького районного суду м. Львова не забезпечує у повному обсязі право позивача на квартиру АДРЕСА_2, у зв'язку із наступним.

Варто зазначити, що Галицьким районним судом м. Львова та Кам'янко-Бузьким районним судом Львівської області було постановлено рішення, якими вирішено стягнути з ОСОБА_4 суму заборгованості яка у сукупності становила 6 149 240,68 грн. на користь ВАТ «Державний ощадний банк» (на суму 418 533,47 грн.), ПАТ КБ «Хрещатик» (на суму 419 400,64 грн.) та ВТБ «ВТБ Банк» (на суму 5 011 306,34 грн.).

На виконання цих рішень судів 24.12.2010 року підрозділом примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області було описано та арештовано нерухоме майно боржника - ОСОБА_4, а саме квартиру АДРЕСА_4, що на той час належала на праві приватної власності ОСОБА_4

Описане майно, а саме спірна квартира, була оцінена та виставлена на прилюдні торги, з яких 20.12.2011 року реалізована за ціною 538 000,00 грн. Вказану квартиру придбав ОСОБА_8, що підтверджується протоколом №1411208-1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмету іпотеки) від 20.12.2011 року та актом державного виконавця про реалізацію арештованого майна прилюдних торгів від 04.01.2012 року.

На підставі вказаних документів 08.02.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 було видано свідоцтво, на підставі якого ОСОБА_8 оформив право власності на спірну квартиру та отримав Витяг про державну реєстрацію прав №34733407 від 06.07.2012 року.

Під час розгляду вище описаної справи за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації ОСОБА_8 відчужив спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2017 року. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Результат тлумачення змісту статей 387, 388 ЦК в системному звязку зі статтями 16, 396 свідчить про те, що віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Разом із тим, у відносинах віндикації закон допускає певне обмеження права власника майна на його витребування, кореспондуючи це право додатковому захисту прав деяких набувачів майна шляхом нормативного закріплення таких понять, як добросовісність/недобросовісність незаконного набуття майна.

Згідно п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування віз добросовісного набувача. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р. у справі №3-13гс10).

Відповідно до правової позиція ВСУ у справі № 6-2776цс16 «Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України)».

Згідно із Постановою ВСУ від 18.01.2017 року, «Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України)».

Таким чином, зясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання, що квартира АДРЕСА_2, володільцем якої позивач являється, вибула із його володіння поза його волею, відтак позовні вимоги є обґрунтованими, тому суд вбачає підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 18, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 316-319, 321, 328, 330, 386, 387, 388 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640,00 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.Р.Волоско.