Номер провадження 2/754/2228/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Єгорова О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гровинг Стейт", треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про скасування договорів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який був уточнений, до ТОВ "Фінансова компанія "Гровинг Стейт", про скасування договорів, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.09.2005 р. між позивачем та ВАТ «Банк «БІГ Енергія» був укладений кредитний договір №11/01-09-2005 про надання кредиту в розмірі 35000 доларів США, та тієї ж дати договір іпотеки №2646 за яким предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1, в якій він проживає з 1986 р. Додатковими угодами від 23.11.2006 р., 30.08.2007 р., 21.08.2008 р. та 07.09.2009 р. розмір кредиту був збільшений до 70 000 доларів США зі строком погашення до 09.03.2010 р. 27.12.2013 р. між ВАТ «Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги №3-233, яким ВАТ «Банк «БІГ Енергія» відступив право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Крім того, 22.01.2014 р. між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором від 07.09.2005 р. Також, 21.07.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги №21/07/16, яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступило право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт». 21.07.2016 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 07.09.2005 р. Разом з тим, 21.07.2016 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення прав вимоги №2107-1-2016, яким ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» відступило право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 ОСОБА_3 21.07.2016 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 07.09.2005 р.

Позивач вважає, що договори, які укладалися з ОСОБА_3 укладені з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки ОСОБА_3, до якої перейшло право вимоги за валютним споживчим кредитом не має права здійснювати операції з валютними коштами, так як остання немає ліцензії. Крім того, ВАТ «Банк «БІГ Енергія» є боржником за невиконання зобов'язань за первісним Договором, оскільки Банк прострочив видачу йому кредиту на 210 днів, а тому має перед позивачем заборгованість на суму більш ніж 50 000,00 доларів США. Однак, позивач позбавлений права стягнути відповідну заборгованість з ОСОБА_7, тому що вона не має ліцензії на здійснення валютних фінансових операцій. На підставі викладеного, позивач звертаються до суду з даним позовом, в якому просять суд визнати недійсними договір відступлення права вимоги № 2107-1-2016 від 21.07.2016 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_3; визнати недійсними договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_3

16.12.2016 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було витребувано докази у ТОВ «ФК «Гровинг Стейт», а саме: оригінали (для огляду у судовому засіданні) та належним чином завірені копії Договору про відступлення права вимоги № 2107-1-2016 від 21.07.2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Гровинг Стейт» та ОСОБА_3, а також Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29.07.2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гровинг Стейт» та ОСОБА_3

09.12.2017 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було зупинено провадження по справі.

16.03.2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва було задоволено апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 09.12.2017 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

26.09.2017 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було залучено до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повномі обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в позові.

Треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третіх осіб, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 19 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 07.09.2005 р. між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «БІГ Енергія» був укладений кредитний договір №11/01-09-2005 про надання кредиту в розмірі 35000 доларів США, на строк до 30 серпня 2007 р. Даний кредитний договір є споживчим кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «БІГ Енергія» 07.09.2005 р. був укладений договір іпотеки №2646, за яким предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, додатковими угодами від 23.11.2006 р., 30.08.2007 р., 21.08.2008 р. та 07.09.2009 р. укладених між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «БІГ Енергія», розмір кредиту був збільшений до 70 000 доларів США, зі строком погашення до 09.03.2010 р.

27.12.2013 р. між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги №3-233, яким ВАТ Банк «БІГ Енергія» передав право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

22.01.2014 р. між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором від 07.09.2005 р.

Також, 21.07.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги №21/07/16, яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступило право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт».

Разом з тим, 21.07.2016 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 07.09.2005 р.

21.07.2016 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення прав вимоги №2107-1-2016, яким ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» відступило право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 ОСОБА_3

21.07.2016 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 07.09.2005 р.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобовязанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Крім того, судом встановлено, що в подальшому ОСОБА_3, як новий Іпотекодержатель та кредитор, звернула стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку визначеному п. 6.1 договору іпотеки від 07.09.2005 р. та ст. 38 Закону України «Про іпотеку», який передбачає право Іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві.

Так, 19.10.2016 р. між ОСОБА_3, як іпотекодержателем за договором іпотеки від 07.09.2005 р. та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Крім того, 29.05.2017 р. за договором купівлі-продажу, ОСОБА_8 відчужив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу.

Згідно до правових норм до яких ч. 1 ст. 215 ЦК України є відсильною загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України).

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Всупереч вищевикладеним нормам права, позивач не надав жодного допустимого доказу щодо невідповідності оспорюваних правочинів нормам ЦК України, які є базисними для визнання договорів недійсними.

Крім того, частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов'язальних вимог первісного (попереднього) кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним (попереднім) кредитором та новим кредитором.

Положеннями статті 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Позивач в обґрунтування позову, посилається на те, що ОСОБА_3 не має ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а тому договір відступлення права вимоги № ?2107-1-2016 від 21.07.2016 року та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року підлягають визнанню недійсними.

Разом з тим, згідно вимог статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Однак, твердження позивача не відповідає вимогам ЦК України, оскільки ОСОБА_1 ані в позовній заяві, ані в судових засіданнях не надав жодного належного доказу на користь того, що укладені між відповідачем та ОСОБА_3 договори відступлення права вимоги містять ознаки договору факторингу, визначені в ЦК України. Водночас, для укладання договору відступлення права вимоги отримання новим кредитором ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг чинним законодавством не вимагається. Таким чином, не вбачається порушення відповідачем норм чинного законодавства при укладенні договору відступлення права вимоги № ?2107-1-2016 від 21.07.2016 року та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року.

Крім того, в підтвердження своєї позиції позивач вказує, що заборгованості за первісним Кредитним договором від 07.09.2005 року, укладеного між ним та ВАТ «Банк «БІГ Енергія» в нього немає, а навпаки саме Банк являється боржником за цим договором, оскільки невчасно видав позивачу кредитні кошти.

Але, оскільки предметом спору є визнання договорів недійсними, а не стягнення заборгованості з позивача чи відповідача за кредитним договором, наявність суми заборгованості не впливає на підстави визнання недійсними зазначених вище договорів. Таким чином, відповідні твердження позивача не є предметом спору в даній справі, а тому не підлягає дослідженню.

На підставі викладеного, суд вважає, що посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачем вимог чинного законодавства при укладенні договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки факт недійсності оспорюваних договорів не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні та не був спростований доказами сторони позивача..

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 203, 215, 626, 628, 1054 ЦК України, Законом України "Про іпотеку", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гровинг Стейт", треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про скасування договорів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 29 грудня 2017 року.

Головуючий: