Справа № 682/2166/17
Провадження № 2/682/905/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Славутськийміськрайонний суд в складі: говуючого судді Маршал І.М., секретаря Мелашенко О.В., розглянувши у вілкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна. В обгрунтування позову позивач вказувала, що в рахунок купівлі гаража 06.06.2015 року позивач надала відповідачу кошти в сумі 850 доларів США, а 24.07.2015 року ще 1000 євро, про що відповідач засвідчила розпискою. Але гараж так і не був проданий і кошти відповідачка відмовляється повертати. Позивач стверджує, що відповідач заволоділа її грошовими коштами без достатньої правової підстави. При цьому посилається на рішення Славутського міськрайонного суду від 28.02.2017 року, яким вважає встановленим, що між сторонами не існує договірних відносин, тому як на підставу звернення із позовом покликається на ст. 1212 ЦК України. Також позивач вважає, що із відповідача підлягають стягненню на її користь і проценти за користування коштами у відповідності до ч. 2 ст. 1214 ЦК України. При цьому для визначення розміру процентів має бути застосовано норму ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за аналогією закону, за період користування чужими коштами. Позивач просила стягнути із відповідача на її користь 850 доларів США та 1000 євро, що станом на 09.08.2017 року становить суму еквівалентну 52 273, 11 грн. і 15 746, 71 грн. процентів, що разом становить суму в розмірі 68 019, 82 грн., а також судові витрати понесені позивачем.

В судове засідання позивач не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася, до суду подала заяву із проханням проводити судовий розгляд без її участі, за участі представника адвоката ОСОБА_3, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задоволити.

Представник позивача адвокат Федоров В.Б. в судовому засіданні позов підтримав із викладених у ньому підстав, просив стягнути із відповідача на користь позивача 850 доларів США та 1000 євро, за курсом станом на день постановлення рішення судом, із відсотками, а також судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов просив задоволити. Суду як представник пояснив, що безпосередньо у його присутності 06.06 та 24.07.2015 позивач, яка є його матірю, передавала відповідачці кошти у розмірі 850 доларів США та 1000 євро, за що відповідач зобовязувалася продати для матері гараж, та написала розписку. Відповідач пообіцяла через три місяці зробити документи. Коли він зателефонував через три місяці, то тоді дізнався, що гараж належить не відповідачці, а її матері. Гаражем не користується з початку 2017 року, у лютому повернув ключ від гаража для відповідача біля приміщення суду.

Відповідач та її представник адвокат Жилюк О.В. в судовому засіданні просили у позові відмовити. Відповідач пояснила суду, що її мати ОСОБА_6 отримала від комбінату "Естафета", де працювала, гараж ще у 70-х роках. Їх сімя ним користувалася. У 2015 році позивач, яка була давно знайома із сімєю її матері, звернулася до останьої, аби та продала для неї їх гараж. Мати на таку пропозицію погодилася. Попередньо позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 у присутності чоловіка відповідачки оглянули гараж, він їм сподобався, тоді ж їм було передано ключ. 06.06.2015 року позивач передала для її матері 850 доларів США, це відбувалося у присутності відповідача. Розписку про передачу цих коштів написала вона, оскільки мати не мала з собою окулярів та документів. 24.07.2015 року вона дописала у попередньо написану розписку про отримання 1000 євро від позивачки для її матері, зі слів своєї матері. При передачі коштів вона особисто присутня не була. Гараж зі слів позивачки та купувала для свого сина, якому й було передано ключ від приміщення гаража, та яким він користується по сьогодні. Ключ від гаража не повернуто.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що із ОСОБА_1 вона знайома довгий час, про те, що гараж належить саме їй позивач знала. Гараж фактично було побудовано у 80-х роках, і з того часу він перебував у її користуванні. У 2010 році було виготовлено техпаспорт на гараж. У 2015 році ОСОБА_1 приїхала з Італії і звернулася до неї із пропозицією продати їй гараж, який та планувала надати в користування своєму сину ОСОБА_4 Оскільки вона на той період потребувала грошей, аби допомогти молодшій дочці, яка жила в Донецьку та втратила все майно, вона вирішила продати цей гараж ОСОБА_1 ОСОБА_1 та вона домовилися за ціну гаража у 1950 доларів США. У червні 2015 року ОСОБА_1 приїхала до неї на дачу та пердала їй 850 доларів США. ОСОБА_1 не наполягала на нотаріальному оформленні договору. лише просила зробити документи на гараж. На дачі того ж дня була дочка ОСОБА_2, яка й написала для ОСОБА_1 розписку про отримання коштів. Розписку не писала вона, оскільки не мала з собою окулярів. У липні 2015 року ОСОБА_1 ще принесла 1000 євро, і передала їй . Про це вона сказала дочці ОСОБА_2, яка дописала у розписці про отримані кошти за продаж гаража. Кошти вона передала молодшій дочці. Восени 2016 року ОСОБА_1 у телефонній розмові повідомила їй що відмовляється від гаража, бо нібито він протікає.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази, суд знаходить позов таким, що до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ст. 5 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ст. 13 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підстави звільнення від доказування визначено ст. 82 ЦПК України, так, зокрема, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст.205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не забороненийцивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отриманеоднією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст.11, 600, 601, 604- 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15.

Встановлено, що матері відповідачки ОСОБА_6 належить гараж по АДРЕСА_1 за порядковим номером НОМЕР_1. У червні 2015 року між позивачкою ОСОБА_1 та матірю відповідачки ОСОБА_6 була досягнута попередня домовленість щодо купівлі-продажу вказаного гаража за 1950 доларів США. Позивач та її син ОСОБА_4 отримали ключ від гаража. Позивач достовірно знала про те, що гараж належить матері відповідача ОСОБА_6, саме тому, на погляд суду і сплачувала кошти в рахунок вартості гаража саме їй. Так, 06.06.2015 року позивач сплатила ОСОБА_6 в рахунок належних з неї платежів 850 доларів США, згодом - 24.07.2015 року позивачка сплатила ОСОБА_6 ще 1000 євро. В подальшому обумовлений сторонами правочин не відбувся, тобто право власності на вказаний гараж позивач не набула у встановленому законом порядку. При цьому гаражем користувався син позивачки ОСОБА_4 у період з червня 2015 року.

Зазначені обставини підтверджуються, зокрема витягом з рішення виконавчого комітету Славутської міської ради від 16.03.2017 року про присвоєння адрес, де присвоєно порядковий номер гаражу НОМЕР_1 по АДРЕСА_1; даними технічного паспорту на гараж в гаражному масиві по АДРЕСА_1 від 06.12.2010 року; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.03.2017 року, де гараж належить на праві приватної власності ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_2, яка є дочкою ОСОБА_6, на прохання своєї матері написала розписку для ОСОБА_1 датовану 06.06.2015 року. Із змісту якої слідує, що ОСОБА_2 того ж дня отримала задаток від ОСОБА_7 в сумі 850 доларів США в рахунок купівлі гаража; 24.07.2015 року отримала 1000 євро.

Згідно рішення Славутського міськрайонного суду від 28.02.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за невиконання договору купівлі-продажу, судом встановлено, що усна домовленість про купівлю гаража укладалась між позивачем ( ОСОБА_1) та ОСОБА_6, яка має право на спірний гараж. Також встановлено даним рішенням суду, що кошти за гараж отримала ОСОБА_6

Тому суд критично оцінює пояснення представника позивача ОСОБА_4 про те, що у його присутності позивач ( його мати) передавала кошти безпосередньо відповідачу ОСОБА_2, а остання зобов'язувалася продати для матері гараж.

Отож, договірними сторонами з приводу придбання гаража фактично були ОСОБА_6 та ОСОБА_1, а відповідно ОСОБА_2 коштів не набувала, зважаючи на що суд приходить до висновку про безпідставність та необгрунтованість заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 12, 13, 81, 82, 259, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Маршал І. М.