Провадження №2/485/423/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Кішковської З.А.,

секретар судового засідання Забаровська С.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

представника Снігурівської райдержадміністрації Трофименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації Миколаївської області про позбавлення батьківських прав,

встановив:

27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яким просив позбавити її батьківських прав відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач посилався на те, що за окремого з сім"єю проживання, відповідачка ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Протягом майже дев"яти років відповідачка не цікавиться життям сина, його розвитком та здоров"ям, не допомагає у навчанні, набутті життєвого досвіду, не надає матеріального утримання, має борг по сплаті аліментів 9484грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Пояснив, що після припинення сімейних стосунків у 2007 році дружина поїхала до м.Київ, де ї проживає дотепер. Сина полишила проживати з ним та його матір"ю ОСОБА_5 До 2014 року відповідачка частково надавала гроші на утримання дитини, періодично приїздила його навідувати. Останні три роки з сином не спілкується, материнської турботи не виявляє, не утримує, рішення суду про стягнення аліментів не виконує. Ініціативу у заявлені ним позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав проявив син, який не бажає мати відповідачку за матір.

Відповідачка позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що дійсно за сімейних обставин у 2012 році поїхала до м.Київ на заробітки. Систематично переказувала на утримання сина кошти спочатку на користь свекрухи ОСОБА_5, потім своєї матері ОСОБА_6 Про рішення суду, за яким вона зобов"язана сплачувати аліменти її ніхто не повідомив. З сином вона спілкувалася до весни 2017 року телефоном, у соціальних мережах. Неодноразово просила сина приїхати до неї гостювати, а також на постійне місце проживання у Київську область. Між нею та дитиною були довірчі відносини. Протягом останніх чотирьох місяців позивач заборонив сину з нею спілкуватися.

Представник органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації Миколаївської міської ради у суді підтримав висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Вказав, що при цьому орган опіки та піклування виходив з інтересів дитини, яка позбавлена материнської опіки тривалий час за роздільного проживання, батько дитини свідчив про те, що мати утримання хлопцю не надає, іноді телефонує у нетверезому стані.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2000 року, від якого подружжя має неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем в м.Снігурівка Миколаївської області. На підтвердження наведених обставин суд дослідив свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2, виданого за актовим записом №67 ВДРАГС Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області 16 серпня 2000 року, свідоцтво про народження ОСОБА_4, серії НОМЕР_1, видане відділом реєстрації актів громадянського стану Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області на підставі актового запису №38, проведеного 03 квітня 2001 року, та довідку про склад сім"ї ОСОБА_1 від Снігурівської міської ради Миколаївської області за №6034 від 29 червня 2017 року (а.с.5,6).

Позивач з підстави ухилення відповідачки від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, в порядку ст.165 СК України, як один з батьків, звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України.

Відповідно до вимог ст.ст.150,180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Так, дійсно по довідці Снігурівської районної гімназії ім.Т.Г.Шевченка №73, датою видачі 06 червня 2017, слідує, що матір учня 11-Б класу ОСОБА_4 ОСОБА_2 батьківські збори не відвідує, з адміністрацією закладу та класним керівником зв"язків не підтримує, участі у його вихованні не приймає (а.с.11).

Згідно рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2016 року через ненадання відповідачкою матеріального утримання сину у добровільному порядку, з неї стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно з 05липня 2016 року до повноліття дитини. Відповідно довідки-розрахунку Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 07 липня 2017 року ОСОБА_2 платежі не вносила і заборгованість по аліментам станом на 01 липня 2017 року становить 9484грн. 15коп. (а.с.7-9).

Заявлені позивачем свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 показали, що як сусіди останні шість років не бачили відповідачки за місцем її проживання в м.Снігурівка. Її син ОСОБА_9 мешкає з батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_5 Суд враховує, що показання свідків не зазначають про умисне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов"язків.

Свідок ОСОБА_5 вказала, що у 2011 році відповідачка без попередження поїхала до м.Київ на заробітки, полишивши чоловіка та сина. Спочатку висилала їй як бабусі гроші на дитину. Останні три роки кілька разів передавала сину гроші через свою матір ОСОБА_6 Уваги сину ОСОБА_2 не приділяла, приїздила зрідка і тоді дитина була змушена бути присутньою при постійних застіллях матері з друзями, з якими вона вживала спиртне. Останні кілька років відповідачка не приїздить, сину не телефонує і він просив батька звернутися до суду з позовом про позбавлення матері батьківських прав.

Однак, при цьому допитані свідками ОСОБА_10, ОСОБА_6 ствердили, що відповідачка після виїзду на заробітки систематично переказувала гроші на забезпечення потреб сина ОСОБА_9. Спочатку здійснювала перекази на ім"я свекрухи ОСОБА_5, після на їхні банківські карткові рахунки. Кошти готівкою передавали ОСОБА_4. Останні перекази були і у 2017 році. ОСОБА_2 купувала сину одяг, також купила комп"ютер і мобільний телефон. Проти матері сина налаштовують батько та бабця, які бажають, щоб відповідачка відмовилася від права у спільній власності на квартиру в м.Снігурівка.

Відповідачка представила суду квитанції на переказ грошових коштів, які датовано 2015-2017 роками на суми від 500грн. до 1500грн., а також квитанцію про переказ коштів в рахунок сплати аліментів на суму 2000грн., датовану 28 серпня 2017 року.

Згідно довідки Снігурівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді за вих.№349 від 08 серпня 2017 року, сім"я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на обліку та під соціальним супроводом РЦСС СДМ не перебувала. Будь-яких повідомлень щодо вказаних осіб не надходило (а.с.39).

Згідно висновку органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації №38 від 20 червня 2017 року, прийнятого з посиланням на пояснення батька ОСОБА_1 та позицію дитини ОСОБА_4, 2001 року народження, визнано доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (а.с.26). В сиду ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає за необхідне вказати, що представлений висновок прийнятий односторонньо з урахуванням лише пояснень позивача, який вказав на обставини справи та висловлює незгоду з ним.

У відповідності до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, суд у присутності і за участі практивного психолога заслуховував думку неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який заявив, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідає його інтересам, оскільки мати протягом тривалого часу не приділяла йому уваги, не виказувала любові та турботи, утримувала на неналежному рівні та він не має до неї родинних почуттів.

Суд вважає, що висловлювання неповнолітнього сина сторін пов"язані з юнацьким максималізмом і впливом на позицію дитини з боку батька та бабусі, які не сприймають можливості проживання дитини будь з ким із батьків, а лише з матір"ю.

Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи.

Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини).

Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Позивач належним чином не довів умисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини та свідомого нехтування батьківськими обов"язками. З пояснень ОСОБА_2 слідує, що вона вимушено проживає з дитиною нарізно, але бажає приймати участь у житті сина, виховувати його, по мірі можливості, але систематично надавала йому грошові кошти на утримання, купувала одяг, цінні подарунки, приймає міри до погашення заборгованості по аліментам, оскільки попередньо не знала про наявність аліментних зобов"язань. Відповідачка запрошувала сина у гості за новим місцем проживання та просила переїхати до неї жити, неодноразово намагалася зв"язатися з сином, чому чинив перешкоди позивач.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію або своєю поведінкою негативно впливає на виховання сина. До неї раніше не застосовувались заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Сама по собі несплата аліментів за рішенням суду не є підставою позбавлення особи батьківських прав.

За таких обставин, суд приходить висновку про недоведеність підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківськіх прав.

Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для самої дитини (ст.166 СК України), а також те, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, суд, враховуючи встановлені обставини, характер поведінки відповідачки і її небайдужість до дитини, вимушеність виїзду на заробітки до іншої області і фактичну неможливість спілкуватися з дитиною певний час, приймає рішення про відмову в задоволенні позову, а відповідачці вважає за необхідне вказати про потребу змінити ставлення до виконання батьківських обов"язків та приймати більш активну участі у вихованні сини.

Керуючись ст.ст.10,11,58,60,209,212,213,214,215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками процесу до апеляційного суду Миколаївської області через Снігурівський районний суд Миколаївської області протягом десяти днів після отримання копії судового рішення.

Суддя