Справа № 459/3382/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/5789/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Львова

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 7 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р.Т., приватного нотаріуса Червоноградського нотаріального округу Павлика П.О., Червоноградської міської ради в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним,-

встановила:

У грудні 2016 року позивач звернувся з позовом до відповідачів, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 57,2 кв.м за АДРЕСА_1, що був укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» як продавцем та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Гусаком Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за № 1513, із скасуванням державної реєстрації права власності на це нерухоме майно за ОСОБА_4

В обґрунтування позову вказав, що у шлюбі з ОСОБА_6 у 2005 року придбав квартиру за даною адресою, яку згодом перевів у нежитлове приміщення. У 2007 року приміщення надав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 3 грудня 2017 року № CGZ0B0/1. Того ж дня була зареєстрована іпотека, а згодом вказане приміщення він передав в оренду. 19 жовтня 2016 року відповідачі уклали оспорюваний правочин, який він вважає недійсним, оскільки банк ніколи власником майна не був, довіреностей не мав, за 30 днів його не повідомив про намір продажу приміщення, його дружина не давала згоди на відчуження останнього.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 7 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що оспорюваний договір укладений з порушенням цивільного законодавства. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін, та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Встановлено, що згідно кредитного договору № CGZ0B0/1 від 3 грудня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 було надано кредит в розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 16,10 % річних з кінцевим терміном повернення 3 грудня 2012 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 3 грудня 2007 року укладено договір іпотеки між ОСОБА_3 та банком, передано в іпотеку позивачу нежитле приміщення, розташоване на АДРЕСА_1.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 жовтня 2013 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, з участю третьої особи ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотекита зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3, з участю третьої особи: приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Павлик П.О., про визнання договору іпотеки недійсним, первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено звернути стягнення за договором іпотеки № CGZ0B0/1 від 3 грудня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Павликом П.О., зареєстрованим у реєстрі за № 2519, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № CGZ0B0/1 від 3 грудня 2007 року в розмірі 229 490,66 доларів США та 250 грн., укладеному між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного приміщення ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент реалізації предмета іпотеки.

19 жовтня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк», що є іпотекодержателем за вищевказаним договором іпотеки, та ОСОБА_4 відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку", п. 28 іпотечного договору на виконанння рішення суду уклали договір купівлі-продажу зазначеного приміщення. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрований в реєстрі за № 1513.

З інформаційної довідки № 71187131 від 24 жовтня 2016 року вбачається, що приватну власність зареєстровано за ОСОБА_4 на предмет вказаного договору купівлі-продажу.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (позикодавцем) права одержати задоволення за рахунок переданого іпотекодавцем в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами останнього. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги позикодавця у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права у порядку, встановленому іпотечним договором та/або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 589, 590 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 28 Іпотечного договору, звернення стягнення на предметі іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодавець зобовязаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотеко держателя, і здійснити всі необхідні дії від свого імені.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Частиною 5 ст.11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, передбачених ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, якою встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права є порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права із застосуванням відповідного способу захисту.

На підставі наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, та іпотечного договору здобув право укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки.

Укладений між сторонами договір купівлі-продажу не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, спрямований на реальне настання правових наслідків.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлено, що оспорюваний правочин вчинений у відповідності до вимог діючого законодавства, тому не має підстав для визнання його недійсним. Право власності на спірне нерухоме майно перейшло до ОСОБА_4 правомірно.

Відповідно до Закону України «Про іпотеку», неповідомлення банком позивача та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір не є підставою для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачами його прав на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до ст. ст.15,16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 3 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача на нежитлове примішення має похідний характер, а тому у зв'язку з відмовою у позові про визнання договору купівлі- продажу недійсним, не підлягає задоволенню.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ч.1 ст. 268, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 7 серпня 2017 року без змін, а скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2017 року.

Головуючий

Судді