У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Червинської М.Є.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Карпенко С.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Ірокс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж», інспекція «Держархбудконтролю, про зобов'язання вчинити дії, визнання права на користування приміщенням мансарди, визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог просила зобов'язати відповідача привести приміщення (мансарду) у попередній стан згідно затвердженої проектної документації, визнати за нею право користування таким приміщенням площею 45,05 кв.м і визнати право власності на квартиру № 218 (після зміни нумерації квартира № 128А) площею 44,83 кв.м у шостій секції будинку АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовувала тим, що 15 червня 2011 року між нею та приватним акціонерним товариством «Ірокс» (далі - ПАТ «Ірокс») укладено договір підряду будівництва об'єкта незавершеного будівництва № 36/6, який має кілька додатків. На виконання умов договору вона виплатила товариству 100% вартості будівництва у сумі 254 914 грн, а товариство зобов'язувалось до четвертого кварталу 2011 року збудувати та передати їй у власність квартиру № 218 (після зміни нумерації квартира № 128А) площею 44,83 кв.м по АДРЕСА_1 та приміщення (мансарду) площею 45,05 кв.м, яке знаходиться над її квартирою. 10 липня 2014 року будинок за вказаною адресою введений в експлуатацію, проте зазначені об'єкти не були передані їй згідно умов договору. Крім того, позивач вказує на те, що спірне приміщення (мансарда) самочинно переобладнано товариством у квартиру № 221 А.

Оскільки товариство в добровільному порядку виконати умови договору відмовляється, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила про задоволення позову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що 15 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Ірокс» (яке у подальшому змінило організаційно-правову форму на приватне акціонерне товариство) укладений договір підряду будівництва (завершення) об'єкта незавершеного будівництва № 36/6, за умовами якого товариство зобов'язувалось завершити будівництво об'єкта (незавершеного будівництва) - квартири № 218, що знаходиться на 10 поверсі шостої секції будинку по АДРЕСА_1, та передати його ОСОБА_3 у власність за умови виконання нею зобов'язань за договором.

Квартира № 218 після здачі в експлуатацію має № 218А.

На виконання умов договору ОСОБА_3 сплатила товариству 100% вартості будівництва у розмірі 254 914 грн.

10 липня 2014 року будинок по АДРЕСА_1 введений в експлуатацію.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказувала на те, що, у порушення умов договору підряду будівництва № 36/6, відповідач безпідставно не передав їй у власність квартиру № 218А і приміщення (мансарду) площею 45,05 кв.м АДРЕСА_1, а також незаконно перебудував його у квартиру № 221А.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач визнає за позивачем право власності на квартиру № 218А і спору з цього приводу у сторін не має, обґрунтовано відмовив у позові у цій частині.

Такі висновки є правильними, оскільки відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

До матеріалів справи представником ПАТ «Ірокс» долучено копію декларації про готовність об'єкта до експлуатації - багатоповерхового будинку по АДРЕСА_1.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ч. 1 ст. 392 ЦК України).

Вирішуючи справу, суди встановили, що відповідач не заперечує право позивача на однокімнатну квартиру № 218А по АДРЕСА_1, і дійшли обґрунтованого висновку, що позивач у визначений договором та законом спосіб не позбавлена можливості отримати правовстановлюючі документи на підтвердження її права власності на вказане майно.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не наведено мотивів відмови у позові в цій частині безпідставні.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який, вирішуючи справу у цій частині, повно встановив фактичні обставини справи, визначив характер спірних правовідносин і, правильно застосувавши норми матеріального права, з додержанням вимог цивільно-процесуального законодавства відмовив у позові. Тому підстав для скасування судових рішень у цій частині немає.

Відмову у позові в частині зобов'язання відповідача привести стрихове приміщення (мансарду) площею 45,05 кв.м у попередній стан згідно проектної документації та визнання за ОСОБА_3 права користування ним суди обґрунтовували недоведеністю позовних вимог і неправильним визначенням позивачем суб'єктного складу сторін.

До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта (ч. 2 ст. 875 ЦК України).

Частиною першою статті 876 ЦК України визначено, що власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Судами встановлено, що 14 січня 2010 року між ЗАТ «Ірокс» (яке у подальшому змінило організаційно-правову форму на приватне акціонерне товариство) та ТОВ «Галичбудмонтаж» укладений договір підряду, за яким ЗАТ «Ірокс» (замовник) доручило ТОВ «Галичбудмонтаж» виконання будівельно-монтажних робіт з будівництва багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_1.

З умов укладеного сторонами договору судами встановлено, що вартість одного квадратного метра об'єкта нерухомості складала 5 500 грн і на виконання договору позивач внесла 254 914 грн, що відповідає вартості однокімнатної квартири № 218 А, яка є предметом цього договору.

Судами встановлено і позивачем та її представником не заперечується, що коштів на оплату стрихового приміщення (мансарди) позивач не вносила.

Такі обставини суди правильно визнали такими, що спростовують наявність у відповідача будь-яких невиконаних у цій частині зобов'язань перед позивачем.

Крім того, у грудні 2012 року за актом приймання-передачі об'єкту незавершеного будівництва ПАТ «Ірокс» передало, а ТОВ прийняло квартиру № 221А на мансардному поверсі шостої секції. У лютому 2014 року на вказану квартиру складений технічний паспорт, а у травні 2014 року зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації.

Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі, дав їм належну оцінку і, з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не встановивши правових підстав для визнання за ОСОБА_3 права користування стриховим приміщенням (мансардою), із урахуванням суб'єктного складу осіб, дійшов правильного висновку про не доведення позивачем обставин, на які вона посилалася в обґрунтування своїх вимог, та обґрунтовано відмовив у позові і в цій частині.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є.Червинська
Судді: Ю.Г.Іваненко С.О.Карпенко О.М.Ситнік О.В.Ступак