Справа № 392/596/17
Провадження № 2/392/529/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 грудня 2017 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Кратка Д.М., за участю секретаря судового засідання Жельман О.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду, в порядку захисту прав споживачів, з позовом про визнання договору недійсним та стягнення 21005,60 грн..

В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що 14 січня 2017 року він звернувся до представництва відповідача, з проханням у допомозі придбання легкового автомобіля, у зв»язку із чим між ним та ТОВ «Єврокар Україна» був підписаний Договір фінансового лізингу № 182. Відповідно до умов якого предметом Договору є визначений за договором транспортний засіб, визначений у даній статті та специфікації, а саме Chery Arrizo 3, комплектація /модифікація Cоmfort, об»єм/тип двигуна 1,5 тип КПП МТ, привід передній (пункт 1.1. Договору). На виконання умов договору ним було сплачено на рахунок відповідача грошову суму в розмірі 21005,60 грню, яка складається з комісії за організацію по договору Фінансового лізингу № 182 від 14 січня 2016 року. Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню у судовому порядку недійсним з підстав передбачених ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вказує, що зазначення в умовах договору одержання комісії за організацію та супроводження, що передбачено оспорюваним Договором не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням Договору у розумінні статті 16 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови даного договору порушують вимоги пункту 1 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», в частині обмеження права Лізингоодержувача відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку прострочення передачі предмета лізингу при цьому застосовуючи штрафну санкцію та повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю. Оспорюваний договір укладений з порушенням вимог пункту 1 статті 2 та пункту 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», в частині визначення індивідуальних ознак транспортного засобу. Крім того умови оспорюваного договору порушують вимоги статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки у Договорі відсутня ціна договору та розмір лізиногового платежу, що є істотною умовою при укладанні даних видів договорів, оскільки не зрозуміла вартість предмету лізингу та розмір щомісячного періодичного платежу.

З наведених вище підстав позивач просить визнати Договір фінансового лізингу № 182 від 14 січня 2017 року недійсним та стягнути з відповідача на його користь сплачені грошові кошти в сумі 21005,60 грн..

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, з підстав викладених у ньому.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, за правилами статтей 180-182, 184 ЦПК України, позивач ОСОБА_3 показав, в суді, що він бажав придбати у власність автомобіль «Джилі Емгранд» з автоматичною коробкою перемикання передач, проте в договорі було вказано інший транспортний засіб, при цьому представники відповідача в м. Кропивницькому повідомили йому, що це є необхідним і йому буде надано саме автомобіль «Джилі Емгранд». Через 2 (два) дні позивач зателефонував їм поцікавившись коли ж буде його автомобіль, в свою чергу представники відповідача запропонували йому почекати. Недочекавшись автомобіля приблизно через 2 (два) тижні він з представниками відповідача розірвав договір і йому повідомили, що необхідно чекати листа з головного офісу в м. Києві. В подальшому позивач отримав листа в якому зазначалося, що гроші йому не будуть повернуті, у зв»язку із розірванням договору. Сплачена позивачем грошова сума в розмірі 21005,60 грн. є для нього суттєвою, оскільки це його заробітна плата за 5 (п»ять) місяців.

Представник відповідача у судове засідання не з»явився, та надав до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки оспорюваний Договір фінансового лізингу укладено на законних підставах (а.с. 50-52).

Заслухавши пояснення позивача, допитаного як свідка, та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 14 січня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» (згідно договору «Лізингодавець») та ОСОБА_3 (згідно договору «Лізингоодержувач») було укладено Договір фінансового лізингу № 182 (а.с. 6-13).

Відповідно до умов вказаного договору «Лізингодавець» зобов»язався придбати у власність предмет лізингу автомобіль Chery Arrizo 3, комплектація /модифікація Cоmfort, об»єм/тип двигуна 1,5 тип КПП МТ, привід передній та передати його в користування «Лізингоодержувачу» на строк та на умовах, передбачених договором, а «Лізингоодержувач» прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Правовідносини, які виникають з Договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР). Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (частина 1 статті 2 Закону № 723/97-ВР).

В день підписання оспорюваного Договору фінансового лізингу на виконання його умов ОСОБА_3 сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» передбачену договором часткову оплату за транспортний засіб в сумі 21005,60 грн. (двадцять одна тисяча п»ять гривень 60 коп.), що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 14).

Як вбачається з Листа відповіді ТОВ «Єврокар Україна» від 28 лютого 2017 року позивачу було відмовлено у поверненні сплаченої ним грошової суми в розмірі 21005,60 грн., оскільки вказана грошова сума є комісією за організацію Договору, яка відповідно до пунктів 9.6., 12.1. не повертається.

Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору « (далі Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1).

З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила «десять тис. чотириста тридцять сім, п»ятдесят сім) дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало «триста нуль вісімдесят гривень» (п. 8.2. Договору).

Згідно частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статтей 638, 655, 691 ЦК України.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів.

Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З пункту 9.1 Договору фінансового лізингу вбачається, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Згідно пункту 1.7 Договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору.

Згідно п. 12.1. Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частина 2 статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до частини 5 статті 18 Закону № 1023-XII, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З огляду на встановлену судом несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому.

Викладені обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах № 6-330цс-16 від 08.06.2016 та у справі № 6-3020цс-15 від 11.05.2016.

Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи, що Договір фінансового лізингу від 14 січня 2017 року № 182 частково виконаний лише позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином.

У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212 -215, 218, 222, 223 226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 182 від 14 січня 2017 року, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», в особі представника ОСОБА_4, яка діє на підставі Довіреності № 31 від 01 січня 2017 року, «Лізингодавець», з однієї сторони та ОСОБА_3, ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_1, «Лізингоодержувач», з другої сторони.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, юридична адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 7, оф. 169) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) грошову суму в розмірі 21005,60 грн. (двадцять одна тисяча п»ять гривень 60 коп.) сплачену на виконання умов Договору фінансового лізингу № 182 від 14 січня 2017 року.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, юридична адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 7, оф. 169) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 (десяти) днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Д.М. Кратко

Повний текст рішення складений 13 грудня 2017 року.