Справа №478/751/17 23.08.2017 23.08.2017
Провадження № 22ц/784/1799/17 Суддя першої інстанції Сябренко І.П.
Справа№ 478/751/17
Категорія 53 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

«Державна продовольчо-зернова корпорація України»

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 6 липня 2017 року ухвалене за позовом

ОСОБА_4

до

Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова

корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час

вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що наказом голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 27 травня 2014 року її було звільнено з посади заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» на підставі п.1ст.41 КЗпП України - за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року її поновлено на вказаній посаді з 26 травня 2014 року та стягнуто на її користь 2741 гр. 23 коп. невиплаченої заробітної плати, а також 3000 грн. 79 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання вказаного рішення, наказом виконуючого обовязки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» №765-к від 29 жовтня 2014 року позивачку було поновлено на посаді заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» з 26 травня 2014 року.

Посилаючись на те, що рішення суду було виконане лише 29 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 26 травня 2014 року по 29 жовтня 2014 року в розмірі 29211 грн. 61 коп.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 6 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь позивачки 29 211 грн. 61 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обовязкових платежів.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що наказом голови правління ПАТ «ДПЗКУ» № 365-К від 26 травня 2014 року звільнено з займаної посади заступника директора філії «Новополтавський елеватор» -ОСОБА_4 з 26 травня 2014 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків (п.1 ст.41 КЗпП України).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року залишено без змін, ОСОБА_4 поновлено на роботі у ПАТ«Державна продовольчо-зернова корпорація України» на займаній посаді з 26 травня 2014 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_4 2741 грн. 23 коп. невиплаченої заробітної плати, 3000 грн. 79 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обовязкових платежів, 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 4).

Наказом від 29 жовтня 2014 року ОСОБА_4 було поновлено на посаді заступника директора філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Новополтавський елеватор", а з 31 жовтня 2014 року вона приступила до виконання посадових обов'язків (а.с.11).

Із змісту позовної заяви та викладених в ній обставин та обґрунтувань, вбачається, що спір полягає в тому, що позивачці не було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, який тривав 110 днів за період з 26 травня по 29 жовтня 2014 року, у звязку з незаконним її звільненням.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Трудовий спір про поновлення ОСОБА_4 на роботі розглянуто Казанківським районним судом Миколаївської області з приводу якого ухвалено відповідне рішення 18 липня 2014 року. Даним судовим рішенням, поміж іншим, відповідно до наведеної правової норми, вирішені також і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнуто 3000 грн. 79 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням вказаного рішення, ухвалою апеляційного суду від 23 серпня 2017 року позовні вимоги в частині, як зазначено в позові, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 травня по 18 липня 2014 року, тоді як судом вказаний період безпідставно зазначено, як час невиконання рішення суду, провадження у справі закрито.

З аналізу наведеної ст. 235 КЗпП України слідує, що вимушений прогул припиняється моментом винесення рішення про поновлення на роботі. Таким чином стосовно позивачки ОСОБА_4 вимушений прогул закінчився 18 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого, або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Правові наслідки несвоєчасного виконання рішення суду власником або уповноваженим ним органом встановлені ст. 236 КЗпП України, якою передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, починаючи з 19 липня 2014 року по день виконання рішення, тобто ознайомлення позивачки з наказом про її поновлення, яке мало місце 29 жовтня 2014 року, слід вважати періодом затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника. До такого ж висновку, стосовно вказаного періоду, вірно дійшов районний суд.

Проте, районний суд постановляючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення за вказаний період, виходив з того, що строк звернення до суду із вказаними вимогами, позивачкою не пропущено, оскільки такі вимоги слід прирівнювати до вимог про стягнення заробітної плати та відповідних гарантій, стосовно яких строк звернення до суду не є обмеженим.

Проте з таким висновком суду погодитись неможна.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Однак, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року, щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України, Конституційний суд розяснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору стосовно стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня , коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум , фактично з ним розрахувався.

Таким чином із змісту вказаного рішення Конституційного суду, слідує, що спори стосовно стягнення середнього заробітку, як запобіжника порушення трудових прав працівника, в тому числі і в разі затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є трудовим спором на який розповсюджується тримісячний строк звернення до суду.

В той же час, районний суд помилково вважав, що даний спір випливає, саме із порушення законодавства про оплату праці.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена , як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган, виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Правовідносини, які виникають з приводу оплати праці регулюються, як нормами розділу 7 КЗпП України так і спеціальним Законом України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24 березня 1995 року. Проте, вказаними правовими нормами виплата середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі не передбачається, оскільки вказана виплата носить санкційний характер в звязку з порушенням права працівника на труд, і не є оплатою за виконану роботу працівником.

Вказане підтверджується і тим, що нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не входять до складу фонду заробітної плати згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

В звязку з цим, суд не вірно послався на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року щодо конституційного звернення з тлумачення ст. 233 КЗпП України у системному звязку з положеннями ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», так як вказане рішення стосується інших правовідносин, а саме заробітної плати, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій. В той час, як нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, не випливають з умов трудового договору, та є гарантією захисту трудових прав працівника, а не гарантією виплати заробітної плати.

Помилково суд послався і на правовий висновок ВСУ у справі № 6-203цс14 від 21 січня 2015 року, так як він стосується порядку обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, наведене, а також, що рішення суду від 18 липня 2014 року про поновлення позивачки ОСОБА_4 на роботі відповідачем було виконано шляхом видання відповідного наказу від 29 жовтня 2014 року з яким останню було ознайомлено 31 жовтня 2014 року, то останнім днем звернення до суду є 31 січня 2015 року. Проте позивачка звернулась з даним позовом 18 травня 2017 року, порушивши законодавчо встановлений строк звернення до суду на захист порушення трудових прав. Будь-яких поважних причин, позивачка не зазначала, тому відсутні підстави для його поновлення.

За вказаних обставин, в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за період з 18 липня по 31 жовтня 2014 року, як за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, слід відмовити, скасувавши попередньо в цій частині рішення районного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ«Державна продовольчо-зернова корпорація України» задовільнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 6 липня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі скасувати, в цій частині у справі ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді Т.З. Бондаренко

ОСОБА_5

ОСОБА_6