ЦИВІЛЬНЕ СУДОЧИНСТВО Справа № 170/484/17
Позовне провадження Провадження № 2/170/3/18
Шацький районний суд Волинської області
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2017 року смт. Шацьк

Шацький районний суд Волинської області у складі

Шацький районний суд Волинської області у складі

головуючого судді Жевнєрової Н.В.,

за участю секретаря Копитко І.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Шацьк в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Волинського обласного управління до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк», звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Вимоги банку обґрунтовано тим, що на підставі кредитного договору №3808 від 13 березня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на час звернення до суду тип товариства змінено на публічне акціонерне товариство) та ОСОБА_2, позичальник отримав кредит на споживчі потреби в сумі 100 000 грн. під 16% річних, на 120 місяців, зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 12 березня 2018 року. Додатковою угодою №1 від 05 червня 2009 року в пункт 1.1 кредитного договору внесено зміни щодо відсоткової ставки, яку змінено з 16% річних на 17% річних.

З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком, позичальником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки №4420 від 13 березня 2008 року, згідно з умовами якого поручитель зобовязалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором та додатковими угодами до нього.

У зв'язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість. Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 06 липня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 185,82 грн. Оскільки відповідач не виконав рішення суду, банк продовжував нараховувати на прострочену заборгованість відсотки і штрафні санкції, які на сьогоднішній день не погашені. Крім того, позичальником 28 грудня 2016 року здійснено останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 100,00 грн., що свідчить про визнання ним боргу перед банком.

Станом на 03 серпня 2017 року загальна сума заборгованості за відсотками, комісіями, сплатою пені, неустойки, 3% річних та втрат банку від інфляції за кредитним договором №3808 від 13 березня 2008 року за період з 10 червня 2010 року по 03 серпня 2017 року становить 431 439,19 грн., зокрема, 41 005,62 грн. заборгованість за процентами, 209 536,59 грн. загальна сума пені, 22 446,69 грн. загальна сума 3% річних, 158 450,29 грн. загальна сума втрат банку від інфляції.

Позивач вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника і поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та законом, а також відсотків.

Тому представник позивача просить стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість в розмірі 431 439,19 грн. за кредитним договором №3808 від 13.03.2008 року та судові витрати у справі.

Не погоджуючись з позовом, відповідач ОСОБА_2 подав суду письмове заперечення щодо позову, яке обґрунтовано тим, що позивач, звернувшись у червня 2010 року до суду з вимогою дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів за кредитним договором №3808 від 13.03.2008 року, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в односторонньому порядку змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором. Судове рішення про задоволення позову набрало законної сили 10.09.2010 року і звернуто банком до примусового виконання. З набранням законної сили рішенням суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитом строк кредитного договору закінчується, кредитні зобовязання припиняються, залишаються боргові зобовязання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням. Банк втрачає право на нарахування відсотків за користування кредитом і неустойки. Тому на даний час між банком і ОСОБА_2 існують правовідносини з невиконання рішення суду, а не умов кредитного договору, відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду. Тому відповідач просить у позові банку відмовити повністю.

Не погоджуючись з позовом, представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подала суду письмове заперечення щодо позову, у якому вказує, що порука ОСОБА_4 є припиненою з підстав, передбачених ч. 1 та ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки додаткова угода №1 від 05 червня 2009 року, якою було збільшену процентну ставку за користування кредитом, внаслідок чого збільшилась відповідальність поручителя за основним зобовязанням, була укладена без згоди поручителя. Крім того, строк дії договору поруки, укладеного між банком та поручителем, не встановлений (умови договору про те, що він діє до повного припинення зобовязань боржників за кредитним договором, не є встановленням строку дії договору поруки), а вимогу до поручителя позивач предявив після спливу визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку. Тому представник відповідача просить в позові банку відмовити повністю.

Крім того представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5, кожен зокрема, подали суду письмові заяви про застосування строку позовної давності, у яких вказано, що, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплату відсотків і пені, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з часу предявлення банком позову до ОСОБА_2, тобто 02 квітня 2010 року, і закінчився 01 квітня 2013 року. Навіть якщо рахувати позовну давність від дня набрання рішенням суду законної сили, то право вимоги у банку виникло з 10 вересня 2010 року і строк позовної давності сплинув 09 вересня 2013 року. В межах даного строку останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 здійснено 15 вересня 2010 року. У період з 15 вересня 2010 року по 18 квітня 2016 року жодної проплати за кредитом ОСОБА_2 не здійснював. Посилання представника банку на факт здійснення ОСОБА_2 платежу за кредитом 28 грудня 2016 року в сумі 100,00 грн., як на обставину, що свідчить про визнання ним боргу, не заслуговує на увагу, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Тому позов банком заявлено за межами строку позовної давності, отже в позові слід відмовити (а.с. 111-117).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив вимоги банку задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 щодо позову заперечувала, просила у задоволенні вимог банку відмовити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 щодо позову заперечувала, просила у задоволенні вимог банку відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити повністю з таких підстав.

Судом установлено, що на підставі кредитного договору №3808 від 13 березня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на час звернення до суду тип товариства змінено на публічне акціонерне товариство) та ОСОБА_2, позичальник отримав кредит на споживчі потреби в сумі 100 000 грн. під 16% річних, на 120 місяців, зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 12 березня 2018 року (а.с. 106-109).

Додатковою угодою №1 від 05 червня 2009 року в пункт 1.1 вказаного кредитного договору внесено зміни щодо відсоткової ставки, яку змінено з 16% річних на 17% річних (а.с. 110).

З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком, позичальником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки №4420 від 13 березня 2008 року, згідно з умовами якого поручитель зобовязалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором та додатковими угодами до нього (а.с. 91, 92).

У звязку зі збільшенням відсоткової ставки, додаткова угода з поручителем ОСОБА_4 не укладалась.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 06 липня 2010 року у справі №2-80/10 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором №3808 від 13 березня 2008 року, яка утворилася у звязку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором станом на 09 червня 2010 року, в розмірі 111 185,82 грн., зокрема, сума непогашеного кредиту 94 162 грн., відсотки за користування кредитом 13 396,17 грн., пеня 3 627,65 грн. (а.с. 26).

З позову ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 у вказаній цивільній справі №2-80/10 та зазначеного рішення суду від 06 липня 2010 року вбачається, що банк захистив своє порушене право шляхом звернення до суду з вимогою до боржника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та пені, на підставі умов кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання (а.с. 26, 93, 94).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила вказані обставини.

28 вересня 2010 року банк звернувся до відділу ДВС Шацького РУЮ із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа від 24.09.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості в розмірі 112 395,29 грн. (а.с. 61, 62).

02.12.2010 року відкрито виконавче провадження ВП№23000924, у якому винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, призначено експерта, субєкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні, проведено оцінку іпотечного майна (а.с. 63-67).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 03 серпня 2017 року загальна сума заборгованості за відсотками, комісіями, сплатою пені, неустойки, 3% річних та втрат банку від інфляції за кредитним договором №3808 від 13 березня 2008 року за період з 10 червня 2010 року по 03 серпня 2017 року становить 431 439,19 грн., зокрема, 41 005,62 грн. заборгованість за процентами, 209 536,59 грн. загальна сума пені, 22 446,69 грн. загальна сума 3% річних, 158 450,29 грн. загальна сума втрат банку від інфляції (а.с. 6).

З наданої позивачем заяви на переказ готівки №93727563 від 28 грудня 2016 року вбачається, що платник ОСОБА_2 28 грудня 2016 року здійснив платіж в сумі 100,00 грн., отримувач Волинське обласне управління АТ Ощад. м. Луцьк, призначення платежу: сплата боргу згідно з договором №3808 від 13.03.2008 року, основний борг (а.с. 27).

Судом установлено, що в період з вересня 2010 року по квітень 2016 року позичальником не здійснено жодної оплати на погашення кредиту за договором №3808 від 13.03.2008 року (а.с. 113).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У статті 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Так відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання. Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобовязання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

В пунктах 1.5.2.1, 1.5.2.2 кредитного договору №3808 від 13.03.2008 року зазначено, що банк має право ініціювати зміну розміру процентів за користування кредитом по цьому договору. Таке ініціювання перегляду процентної ставки може здійснюватися банком протягом строку дії цього договору до моменту повного виконання позичальником зобовязання. В такому разі банк направляє позичальнику відповідне повідомлення із зазначенням нової процентної ставки, а також причин, з якими банк пов'язує необхідність зміни процентів за користування кредитом та пропозицію укласти додатковий договір до цього договору та договорів забезпечення виконання зобов'язання. У разі, якщо запропонований банком розмір процентів за користування кредитом задовольнить позичальника, сторони укладають та підписують додаткову угоду до цього договору про зміну процентної ставки за користування кредитом одночасно з підписанням додаткових договорів до документів забезпечення.

Додатковою угодою №1 від 05.06.2009 року без згоди поручителя ОСОБА_4 в пункт 1.1 кредитного договору №3808 від 13.03.2008 року внесено зміни щодо відсоткової ставки, яку збільшено з 16% річних на 17% річних, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

В пункті 4.4 договору поруки №4420 від 13 березня 2008 року вказано, що порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Проте банк, укладавши додаткову угоду до кредитного договору, не уклав додаткової угоди до договору поруки.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила вказані обставини.

Отже за викладених обставин порука ОСОБА_4 вважається припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом, вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених особою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чі заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявність певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Існування заборгованості за кредитним договором та її розмір підлягають встановленню при ухваленні судового рішення у справі, що розглядається.

На підтвердження розміру заявленої до стягнення заборгованості представником позивача були надані розрахунки боргу відповідача.

Однак представники позивача в судовому засіданні не довели правильності нарахування сум заборгованості та відповідності розрахунку цієї заборгованості вимогам закону, розрахунки боргу є суперечливими між собою.

Крім того, розрахунки боргу не оформлені належним чином, підпис уповноваженої особи є лише на першій сторінці розрахунку, яка містить загальну інформацію про суму боргу та не містить наведених розрахунків щодо визначення суми складових боргу. Всі додатки до цієї інформаційної довідки, які за своїм змістом і є безпосередньо розрахунком заборгованості, не підписані уповноваженою (або відповідальною) особою.

Представники позивача, які були учасниками справи, на конкретні питання представників відповідачів та головуючого у справі щодо розміру загальної суми боргу, сум складових боргу, щодо порядку нарахування складових боргу на порядку зарахування на погашення кредиту сплачених відповідачем грошових коштів у період з 10.06.2010 року, відповіді не дали.

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача було неодноразово оголошено перерву для надання позивачу можливості направити для участі у справі представника, який надасть пояснення та відповіді на запитання інших учасників справи щодо розрахунку заборгованості та обгрунтує належність, допустимість і достовірність наданих позивачем розрахунків. Однак такого представника в судове засідання не направлено.

Крім того в судовому засіданні представникам сторін було розяснено право подавати клопотання про залучення спеціаліста та про призначення експертизи у справі. Проте вказаних клопотань не заявлено.

Що стосується кредитного договору, відповідно до умов якого проводилися розрахунки заборгованості, то за змістом ч. 1 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов.

Вимагаючи дострокового повернення кредитних коштів, банк змінив строк виконання основного зобов'язання з 13.03.2018 року на дату вимоги, тобто 02.04.2010 року, тому договірні зобов'язання в частині дотримання графіку погашення кредиту та в частині існування права на нарахування відсотків за користування кредитом не можуть вважатись не зміненими. Рішення суду від 06.07.2010 року про стягнення всієї суми наданого кредиту змінило обовязок позичальника на повернення цієї суми щомісячними платежами до 18.03.2018 року на обовязок повернути всю суму в цілому з дня набрання вказаного рішення суду законної сили, тобто 09.09.2010 року. Банк скористався правом, передбаченим ст. 615 ЦК України, відмовитись в односторонньому порядку від зобовязання надавати кредитні кошти у користування позичальнику у звязку з порушенням останнім умов договору. Отже з дня набрання рішення суду законної сили, тобто з 09.09.2010 року, банк більше не надає ОСОБА_2 кошти у користування. Оскільки проценти за кредитом це не що інше, як плата за користування наданими кредитними коштами, то за відсутності коштів, наданих у користування, відсутнє право вимоги оплати за користування ними.

Неотримані банком внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору проценти після зміни кредитором строку виконання основного зобовязання і дострокового стягнення усієї заборгованості за договором, переходять в розряд отриманих кредитором збитків у вигляді не отриманих ним очікуваних доходів, а саме очікуваної щомісячної оплати за користування кредитними коштами до березня 2018 року. Проте вимог про відшкодування збитків банк не заявляв.

Отже, у випадку реалізації кредитором права на дострокове стягнення заборгованості, що фактично означає односторонню відмову кредитора від надання позичальнику у подальшому кредитних коштів в користування, договірні зобов'язання між сторонами припиняються та переходять в площину зобов'язальних з виконання судового рішення про повернення витребуваних достроково коштів.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, то передбачена цією статтею норма не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані спеціальним законом, Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання за ст. 625 ЦК Україні. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Крім того вимоги до боржника, що випливають з кредитного договору, строк виконання якого настав достроково, кредитор має право пред'явити протягом трьох років від дати настання виконання основного зобов'язання, в межах загального строку позовної давності. Оскільки банком не було надано ОСОБА_2 пільгового періоду для добровільного повернення достроково витребуваної суми, то датою настання виконання основного зобов'язання є дата пред'явлення позову (письмове формулювання вимоги) про дострокове погашення кредиту, тобто 02.04.2010 року. Таким чином позивач пропустив строки звернення до суду, про що представниками відповідачів була подана відповідні заяви. Переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах цього строку позовної давності.

Таким чином, перевіривши доводи та заперечення сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, давши їм належну оцінку, встановивши на підставі цих доказів фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і в позові слід відмовити повністю.

Правова позиція ВСУ у справі від 25.05.2016 року №6-157цс16, на яку позивач посилається у своїй заяві, про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не може бути застосована у даній справі, оскільки предметом розгляду справи, яка переглядалася ВСУ, не були подібні правовідносини; предметом розгляду було судове рішення, яким стягнуто лише заборгованість за кредитним договором, у справі була відсутня позовна вимога про дострокове повернення всієї суми кредиту, кредитний договір залишився діяти, тому не відбулося зміни терміну виконання основного зобовязання, тобто банк продовжував надавати кошти у користування. У справі ВСУ №6-1188цс1 від 29.06.2016 року, на правову позицію у якій також посилається позивач як на підставу отримання процентів та отримання штрафних санкцій за користування кредитними коштами після прийняття судового рішення, правовий висновок стосується початку відліку строку позовної давності у випадку заявлення вимоги про дострокове погашення кредиту. У цій справі заявлялись позовні вимоги про дострокове погашення кредиту. Позов було заявлено вперше і судового рішення ще не існувало, тому правовідносині не подібні і правова позиція застосуванню не підлягає.

Висновки суду у справі, що розглядається, узгоджуються з правовою позицією, яка висловлена ВСУ в постанові від 09.11.2016 року у справі №6-2251цс16, де зазначено, що предявлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Оскільки у даній справі банк письмової вимоги ОСОБА_2 про дострокове повернення кредиту не направляв, відповідно, і відсутній пільговий період для добровільного виконання позичальником такої вимоги. Тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з дня подачі позовної заяви (дня формулювання такої вимоги у позові).

Також висновки суду узгоджуються з правовою позицією, яка висловлена ВСУ в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-900цс16, де зазначено, що оскільки строк виконання основного зобовязання на підставі ч. 2 ст.1050 ЦК України було змінено, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. Після зміни строку виконання зобовязання, зокрема, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

На підставі статей 11, 13, 16, 509, 526, 553, 559, 615, 625, 1050, 1054 ЦК України, керуючись статтями 81, 133, 134, 141, 246, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У позові Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Волинського обласного управління до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості відмовити повністю.

Надати відповідачу ОСОБА_2 та його представнику ОСОБА_3 строк до 29.12.2017 року для подачі суду доказів про щодо розміру понесених судових витрат.

Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 17.01.2018 року о 09 год.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складено 29.12.2017 року.

Суддя /підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом

Суддя Шацького районного суду Волинської області Н.В.Жевнєрова