Справа №672/1246/17
Провадження №2/672/545/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 р. м. Городок

Городоцький районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Шинкоренка С.В., за участю секретаря Терещук Н.А., представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2

про виселення,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із позовом до відповідача про виселення у якому вказує, що на даний час ОСОБА_2 незаконно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. В підтвердження своєї позиції вказують, що даний будинок перейшов у власність позивача в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки 09.09.2016 р. Відповідач в добровільному порядку не бажає виселятись із даного житлового будинку.

До участі у справі судом також було залучено орган опіки та піклування Городоцьку району державну адміністрацію Хмельницької області, з тих підстав що при укладенні договору іпотеки органом опіки та піклування надавалась згода на отримання кредиту і на даний час в даному будинку проживають та зареєстровані малолітні діти.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги змінив та підтримав у повному обсязі, просить виселити ОСОБА_2 з будинку №15 по вул. Л.Чайкіної у м. Городок, Хмельницької області.

Відповідач в судовому засіданні від 18.10.2017 р. дала пояснення, в яких проти задоволення позову категорично заперечила та вважає дії позивача незаконними. В подальшому позивач подала заяву про слухання справи у її відсутність, у задоволенні позову просить відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, при вирішенні спору покладається на думку суду.

Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи в межах наданих доказів, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами 17.04.2008 р. було укладено кредитний договір №HMGWGA00009008, відповідно до умов (п.8.1) якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 17.04.2008 р. по 15.04.2016 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 67757 грн. 13 коп. на наступні цілі: 60000 грн. на споживчі цілі, 1200 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 428 грн. 57 коп. за страхування майна, 300 грн. особисте страхування; та 5828 грн. 56 коп. на сплату страхових платежів.

Забезпеченням виконання зобовязання позивальником за кредитним договором виступав договір поруки ОСОБА_3 та договір іпотеки домоволодіння загальною площею 61.20 кв.м. №15 по вул. Л.Чайкіної у м. Городок, Хмельницької області (п.8.3 договору кредиту) (а.с.28-20).

Відповідач допустила несвоєчасне погашення кредиту, в результаті чого утворилась заборгованість.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2011 р. з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором №HMGWGA00009008 від 17.04.2008 р. в сумі 65433 грн. 67 коп. (а.с.56-58). Як вбачається з пояснень представника позивача дане рішення набрало законної сили однак на примусове виконання не передавалось.

В подальшому, 24.03.2016 р. рішенням Апеляційного суду Хмельницької області скасовано рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 24.11.2015 р. та ухвалено стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №HMGWGA00009008 від 17.04.2008 р. в сумі 139233 грн. 14 коп. (а.с.59-64).

Як вбачається з інформаційної довідки №68014230 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 14.09.2016 р. власником будинку №15 по вул. Л.Чайкіної у м. Городок, Хмельницької області є ПАТ КБ "ПриватБанк", про що внесені відомості у реєстр 09.09.2016 р. (а.с.4-5).

Представник позивача пояснив суду, що позивач отримав право власності на будинок, належний ОСОБА_2 в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі договору іпотеки від 17.04.2008 р. Представник позивача також вважає, що ОСОБА_2 безпідставно продовжує проживати у вказаному будинку та відмовляється його залишити. Їй направлялась претензія з вимогою про її виселення разом з іншими членами сім"ї з даного будинку (а.с.6-8).

Судом також було встановлено, що відповідач дійсно є зареєстрованою та продовжує проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом із нею за вказаною адресою також зареєстровані та проживають її син та донька з колишнім чоловіком і двома малолітніми дітьми. Даний факт підтверджується довідкою Городоцької міської ради Городоцького району Хмельницької області (а.с.41).

Вирішуючи питання про обгрунтованість вимог позивача, суд виходить із наступного.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки передбачено ст. 38 Закону України «Про іпотеку» частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тобто, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Як вбачається в даному випадку, кредит відповідачем брався на споживчі цілі (п.8.1 Договору), а не на придбання даного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Аналогічну позицію висловив і ВСУ у ряді справ, зокрема у справі № 6-2947цс15 від 3 лютого 2016р., де було вказано, що: За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане НЕ за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог, заявлених позивачем, а отже і про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Керуючись ст.ст. 213, 215 ЦПК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст.ст. 38, 40 Закону України «Про іпотеку», суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, про виселення відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, однак якщо учасники процесу не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 07.11.2017 р.

Суддя: