Справа № 2/593/289/2017
Р І Ш Е Н НЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"28" грудня 2017 р. м.Бережани

В складі:

Головуючого судді Німко Н.П.

Секретарі Олексів О.Б.

З участю:

Позивачки ОСОБА_1

Представника позивачки Гавдяк І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бережани Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працюючого,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Бережанського районного суду Тернопільської області із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 із вимогами стягнути з відповідача на її ( позивачки) користь 8,0 (вісім тисяч) гривень невиплаченої при звільненні заробітної плати - суму, яка дорівнює 2,5 мінімальних заробітних плат станом на 01 січня 2017 року; стягнути боргову суму за прострочення у виплаті, а саме : 1 % за кожен день прострочення, починаючи з 01 січня 2017 року по 08 червня 2017 року; вказати державним посадовим особам Тернопільського обласного управління держпраці, Бучацької ОДПІ ГУ ДФСУ та Бережанської міськради про недопустимість приховування нелегальної праці у місті Бережани, яка приносить шкоду людям.

У попередньому судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги, про що подала письмову заяву й просила суд постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на її (позивачки) користь 8 000,00 (вісім тисяч) гривень невиплаченої при звільненні заробітної плати - суму, яка дорівнює 2,5 мінімальних заробітних плат станом на 01 січня 2017 року; також стягнути з відповідача на її ( позивачки) користь 17 200,00 гривень, як боргу за прострочення у виплаті, а саме : 1 % за кожен день прострочення починаючи з 01 січня 2017 року по 08 червня 2017 року.

Позовні вимоги в частині «вказати державним посадовим особам Тернопільського обласного управління держпраці, Бучацької ОДПІ ГУ ДФСУ та Бережанської міськради про недопустимість приховування нелегальної праці у місті Бережани, яка приносить шкоду людям», ухвалою суду від 21 липня 2017 року ( має законну силу) залишено без розгляду.

У подальшому, в судовому засіданні представник позивачки подала заяву про уточнення позовних вимог, яку підтимала позивачка, згідно якої сторона позивача просила суд стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 54 699,17 грн. Позовні (уточнені ) вимоги обґрунтовані тим, що з 23 жовтня 2015 року по 08 серпня 2016 року позивачка працювала неофіційно у відповідача приватного підприємця ОСОБА_3 на посаді шеф-кухаря ресторану «Золота Липа» та частково виконувала обов»язки адміністратора даного закладу. Будучи незадоволеною умовами праці, 13 липня 2016 року повідомила відповідача, що не бажає більше працювати і, оскільки жодних змін не відбулося, 08 серпня 2016 року залишила роботу. При такому звільненні їй не було виплачено заробітню плату. Посилаючись на ст.ст. 115,116, 117 КЗпП України, оскільки відповідач не сплатив їй заробітню плату за два попередні місяці, сторона відповідача повинна виплатити позивачці її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 08 серпня 2016 року по день фактичного звернення до суду, а саме по 15 червня 2017 року, що складає 309 календарних днів. Згідно бухгалтерського розрахунку, виходячи із середньоденної заробітньої плати з урахуванням календарних днів, розмір якої становить 151,13 грн., вважає, що сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки на користь позивачки становить 46 699,17 грн (151,13 грн. х 309 днів). А всього, на користь позивачки підлягає стягненню 54 699,17 грн. ( 46 699,17 грн. + 8 000,00 грн.).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Гавдяк І. уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог позивачка дала пояснення, які загалом є аналогічними змісту поданої позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог. Додатково позивачка також пояснила, що восени 2015 року між нею та відповідачем відбулася приватна розмова, під час якої та запропонувала позивачці роботу на посаді головного кухаря у ресторані «Золота Липа», оскільки попередній кухар мав намір виїхати на роботу закордон. Під час цієї розмови вони з відповідачкою обговорили умови праці позивачки, на які та погодилася. Заяву про прийняття на роботу і трудову книжку позивачка відповідачу не подавала і не наполягала на прийнятті таких документів, а відповідач, в свою чергу, їх не вимагала, відповідно й наказ про прийняття її (позивачки) на роботу до відповідача, не видавався і про це увесь час позивачці було відомо. Вона цілком усвідомлювала, що йде працювати до відповідача неофіційно, тобто без укладення трудової угоди та внесення відповідних записів у її трудову книжку. Також не казала відповідачу, щоб та офіційно брала (оформляла) її до себе не роботу. Так, з 23 жовтня 2015 року вона розпочала працювати у відповідача головних кухарем ресторану «Золота Липа», що розташований на Площі Ринок, 5 в м.Бережани Тернопільської області. Згідно усної домовленості між нею та відповідачем, її трудовий день тривав з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. з перервою на обід, один вихідни день - понеділок, а під час святкувань весіль та банкетів, слід було працювати до закінчення святкувань. Графік виходу на роботу позивачка складала самостійно, в довільній формі. В її обов»язки входило приготування страв, контроль за їх приготуванням, закупівля продуктів, часткове прийняття замовлень за відсутності власника ресторану, прийняття розрахункових коштів від клієнтів ресторану. Кошти на закупівлю відповідач надавала їй особисто. Про витрати на закупівлю продуктів вона звітувала відповідачу в довільній формі, договір про матеріальну відповідальність між ними не укладався. Оплата її праці під час проведення весільних банкетів проводилася з розрахунку по 8,00 грн. з однієї особи, присутньої на весіллі; під час посту, коли весіль не було, була домовленість про виплату їй заробтньої плати в розмірі 2 000,00 грн. на місяць. Оплата в інші дні не обговорювалася, хоча вона ( позивачка) і в ці дні приходила в ресторан на роботу. Оплата відповідачем проводилася, але з таких отримуваних коштів державі соціальних внесків чи податку, вона не сплачувала; лікарняні листки, коли вона хворіла за час роботи в ресторані, їй не оплачувалися. З січня 2016 року відповідач почала порушувати умови їх договору - оплату праці затримувала, при цьому позивачка була змушена пояснювати відповідачу, що потрібно оплачувати виконану роботу. Будучи незадоволеною умовами праці, 13 липня 2016 року вона приклеїла на стіну в ресторані аркуш паперу із текстом, що її (позивачку) не влаштовують умови праці і вона буде залишати роботу. Вважала це фактичним попередженням відповідача про своє звільнення, іншої письмової заяви при цьому відповідачу не подавала і через два тижні, 08 серпня 2016 року залишила роботу. Пи цьому відповідач не заплатила їй за останні два місяці роботи. У подальшому, в усній та письмовій формі вона неодноразово зверталася до відповідачки про виплату їй заборгованості по заробітній платі, на що та повідомила, що нічого виплачувати не буде. Також в подальшому, зверталася в місцеві органи з охорони праці та фіскальної служби за захистом своїх прав, однак позитивного результату це не дало, що і змусило її звернутися до суду із таким позовом.

Відповідач - приватний підприємець ОСОБА_3 у судове засідання не з»явилася, була належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду справи, з цього приводу жодних заяв до суду не подала.

З врахуванням думки позивачки, ухвалою суду вирішено проводити розгляд даної справи заочно, на підставі наявних у ній доказів, проти чого позивачка не заперечувала.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що за усною домовленістю із власником ресторану ОСОБА_3 влітку 2016 року протягом одного місяця працював офіціантом у ресторані «Золота Липа», офіційно оформленим на таку робоу не був. Також йому відомо, що в цей період у ресторані працювала позивачка ОСОБА_1, як головний повар, але він детально не обізнаний з обов»язками працівників кухні і достеменно не знає, яку роботу виконувала позивачка.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідка, всебічно перевіривши та дослідивши подані докази та матеріали цивільної справи, оцінивши їх в сукупності на предмет достатності для висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до премету доказування, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом… Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що між нею та відповідачем ФОП ОСОБА_3 з 23.10.2015 року по 08.08.2016 року року існували трудові відносини, а саме: позивач працювала на посаді шеф-кухаря в ресторані «Золота Липа», що належить відповідачу.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами по справі повинні бути врегульовані трудовим законодавством Украни.

Стаття 4 Кодексу законів про працю України визначає ( далі КЗпПУ), що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 21 далі - КЗпПУ, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємств, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, … а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умов праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Отже, саме шляхом укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов'язків.

Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин. Саме тому основні елементи інституту трудового договору (порядок укладення трудового договору, його зміст, гарантії працівникам при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, підстави припинення договору тощо) як такі, що мають засадничий характер, повинні врегульовуватись лише законом.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Як вбачається із положень ст. 24 КЗпПУ, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У підтвердження своїх вимог позивач ОСОБА_1 посилається на ч.4 ст.24 КЗпП України, згідно якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Однак суд не вважає достатніми такі твердження позивачки для встановлення всіх необхідних обставин, які є підставою для визнання обґрунтованими заявлених позовних вимог і як наслідком визнання їх такими, що підлягають до задоволення.

Так, виходячи з вимог вищевказаних положень ст.ст. 24, 48 КЗпП України належними доказами того, що працівник перебував у фактичних трудових відносинах є трудовий договір, наказ, розпорядження власника підприємства чи уповноваженого ним органу, а також записи у трудовій книжці. Поряд з цим, такі докази суду не надані, більш того, сама позивачка визнала, що ні трудовий договір, ні наказ чи розпорядження власника підприємства, а також записи про таку її трудову діяльність, відповідачем вчинені не були й про це їй було відомо із самого початку роботи у відповідача; жодних дій для оформлення у визначеному законом порядку таких відносин між нею та відповідачем, позивачка не вчинила; із отриманих нею доходів за рахунок виплат відповідача за виконану роботу, обов»язкових платежів (податку на прибуток чи сплати єдиного соціального внеску) не вчиняла і не наполягала на їх вчиненні і стороною відповідача.

З 23 жовтня 2015 року до 08 серпня 2016 року, як вже зазначено вище, позивач не оспорювала дій відповідача як роботодавця, не зважаючи на ту обставину, що її не було ознайомлено з наказом чи розпорядженням про прийняття на роботу, що є передумовою допуску до роботи та не було вчинено відповідного запису у її трудовій книжці й не було здійснено передбаченої законом реєстрації трудового договору в державній службі зайнятості, як це визначено Порядком реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08 червня 2001 року №-260 ( в ред. станом на 14 жовтня 2010 року №-320) .

Зазначені факти та обставини в судовому засіданні позивачем не заперечено та визнано.

Надані позивачем фотокопії світлин (фотографій) позивачки, на яких вона ніби-то знаходиться в одязі кухаря в банкетному залі ресторану « Золота Липа», копія табелю робочого часу, копія меню, копія списку продуктів та їх вартості, які ніби-то підтверджують роботу позивача на посаді шеф-кухаря ресторану «Золота Липа», а також показання свідка ОСОБА_5, суд не може вважати достатніми в їх сукупності доказами для підтвердження факту укладення між позивачкою та відповідачем саме трудового договору, із всіма його обов»язковими ознаками, - строковість, оплата праці, умови праці, обов»язки працівники та роботодавця, відповідальність сторін угоди, тощо, а відтак, відносини, які склалися у згаданий період між сторонами по справі, могли регулюватись й цивільно-правовим інститутом договорів про надання послуг.

Трудове законодавство може регулювати лише ті відносини з приводу реалізації права на працю, які виникають на підставі трудового договору. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

У відповідності до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторона позивача посилалася, як на підству своїх вимог, підтвердженими тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок таких доказів у їх сукупності, суд вважає, що сторона позивача не довела в судовому засіданні ті обставини, якими вона обґрунтовувала свої позовні (уточнені) вимоги.

З огляду на викладене, у суду немає передбачених законом підстав вважати, що у зазначений позивачем період часу, ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_3 перебували у відносинах робітника та роботодавця згідно укладеного трудового договору, а відтак й похідні від такого факту вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 54 699,17 грн. не є обґрунтованими належним й допустими доказами по справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у даному випадку не встановлено порушення трудових прав позивача, які підлягали б захисту, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю заявлених вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 80, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.4,21,24, 48 Кодексу законів про працю України, ст.21 Закону України «Про оплату праці», суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити в повному обсязі у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 54 699 ( п»ятдесят чотири тисячі шістсот дев»яносто дев»ять) гривень 17 коп., - за їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Одночасно суд роз»яснює, що відповідно до положень цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року:

Рішення суду, як заочне, може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Апеляційного суду Тернопільської області.

Підпунктом 15.5, пункту 15 частини1 Розділу XIII ЦПК України ( Перехідні положення), встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи… апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду;

Одночасно суд роз'яснює, що відповідно до положень цивільного процесуального Кодексу України в редакції чинній до 03 жовтня 2017 року, апеляційна скарга на рішення суду могла бути подана протягом десяти днів після прийняття рішення суду. Апеляційна скарга подавалася апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилалася особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області Н.П.Німко