АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6581/17 Справа № 206/1453/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «ОСОБА_3 плюс», приватного нотаріуса ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Сведбанк» - про визнання недійсним договору, припинення права власності,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія ОСОБА_3» просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2017 року, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 14.09.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала на строк до 13.09.2032 року грошові кошти у розмірі 72 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» уклали іпотечний договір, згідно п. 2 якого, іпотекодавець передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступало правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та Товариством «Факторингова компанія «ОСОБА_3 плюс» укладено договір факторингу №15 та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до якого останнє прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі кредитного та іпотечного договору, укладені між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2

18.11.2010 року ПАТ «Сведбанк» звернувся ОСОБА_2 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

05.09.2011 року Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська в рамках забезпечення позову заборонено вчиняти дії, повязані з будь-яким відчуженням іпотечної квартири та заборонено КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та нотаріусам оформлення документів, повязаних із її відчуженням.

Однак, 01.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 здійснено державну реєстрацію права власності відносно спірної квартири за ТОВ «Факторингова компанія «ОСОБА_3 плюс».

Посилаючись на незаконність таких дій, позивачка просила скасувати рішення та запис приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності, припинити право власності Товариства на квартиру, визнати недійсним договір факторингу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме, про припинення права власності на квартиру,- районний суд, керуючись ст. 346 ЦК України, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дійшов обґрунтованого висновку, що внесення відомостей про державну реєстрацію права власності на спірне житло за відповідачем було вчинено з порушенням норм діючого законодавства.

Так, положеннями Закону «Про мораторій…», на які детально посилався райсуд у рішенні, встановлена загальна заборона примусового стягнення нерухомого житлового майна громадян України, яке є предметом іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, без згоди власника.

Судом вірно встановлено, що спірна квартира підпадає під перелік умов, наведених у даному Законі: вона є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як постійне місце проживання позичальника, загальна площа не перевищує 140м2. Протилежне відповідачами не спростовано.

Крім того, встановлено, що 20.09.2011. на спірну квартиру було зареєстровано обтяження у вигляді заборони відчуження, накладеного ухвалою Самарського райсуду від 05.09.2011. Виходячи із положень п.5 ч.1 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», - суд 1-ї інстанції зробив вірний висновок, що наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна, є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій доти, доки таке обтяження не буде знято. Між тим, у порушення вимог закону приватним нотаріусом здійснено державну реєстрацію права власності саме у період наявного обтяження. При цьому, закон не передбачає виключення, зокрема, такі, на які посилається відповідач- ТОВ, а саме, що заборона відчуження відбулася за заявою кредитора-іпотекодержателя, яким на той час був банк, обтяження здійснено на його користь, а тому такі його доводи у скарзі не заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене, виходячи з того, що дії щодо внесення відомостей про державну реєстрацію права власності на квартиру були вчинені з порушенням правил законодавства, керуючись вимогами ст. 346 ЦКУ щодо підстав припинення права власності, - районний суд ухвалив законне рішення в частині припинення права власності Товариства на спірну квартиру.

В іншій частині, якою відмовлено у вимогах,- позивачкою рішення не оскаржується, а тому не переглядається.

Доводи апелянта у скарзі про те, що суд помилково поклав на нього обовязки, які не встановлені ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та невірно розтлумачив ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як такі, що протирічать вимогам цих законів, не можуть бути прийняті до уваги.

Твердження у скарзі, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про те, що вони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи інший спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений ЗУ «Про іпотеку», - не може вважатись обґрунтованим, оскільки така згода не дає безумовну підставу для відповідача-Товариства- задовольняти свої вимоги у наведений спосіб без повідомлення, згоди та присутності сторони договору та власника нерухомого майна- іпотекодавця.

Посилання апелянта на те, що позивачка мешкає за адресою, відмінною від адреси предмета іпотеки, не заслуговує на увагу, оскільки і в позові, і сам апелянт у скарзі зазначив саме адресу, за якою знаходиться предмет іпотеки, а, крім такого твердження, належних письмових доказів, які б свідчили, що спірна квартира не використовується як постійне місце проживання позичальника,- не надав.

Довід скаржника, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є помилковим, оскільки основним предметом позову є право власності особи на нерухоме майно.

Інші доводи апелянта перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення. Воно має бути в оскарженій частині залишеним без змін як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального законів з дотриманням інтересів власника нерухомості.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_6