Справа № 426/5409/15-ц
РІШЕННЯ
іменем України
17 серпня 2017 року Сватівський районний суд

Луганської області

У складі головуючого судді Половинки В.О.

при секретарі Фурсовій Н.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Кульчицького М.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні зала суду міста Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою
встановив:
Першочергово позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 24572 грн. та моральну шкоду в розмірі 400000 грн. ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 10142 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та 5000 грн. витрат на послуги адвоката. В подальшому були уточнені позовні вимоги та ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 29 572 гривень та моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень. та 5000 грн. витрат на послуги адвоката. В подальшому ОСОБА_3 збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 20483 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та 5000 грн. витрат на послуги адвоката.
Позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 7 вересня 2014 року загинув син ОСОБА_4 , ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження. Винною особою у цій дорожньо-транспортній пригоді відповідно до постанови органу досудового розслідування визнано військовослужбовця ОСОБА_5 , який керував автомобілем «КАМАЗ» 89-37 И2 і який також загинув внаслідок ДТП. Оскільки автомобіль належить військовій частині НОМЕР_1 ЗСУ і ОСОБА_5 є військовослужбовцем цієї частини, вважають, що саме ця військова частина повинна нести відповідальність за спричинену шкоду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , який також є представником ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягають на задоволенні позову.
Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, вважає, що військова частина НОМЕР_1 ЗСУ не може бути відповідачем у справі, оскільки рядовий ОСОБА_5 в момент скоєння ДТП був відряджений з військової частини НОМЕР_1 ЗСУ в зону проведення АТО до іншої військової частини, яка і повинна нести відповідальність за спричинену шкоду.
Вислухавши сторони у справі, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд приходить, враховуючи наступні обставини:
Судом встановлено, що постановою військової прокуратури Луганського гарнізону Південного регіону України від 27 березня 2015 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000801 від 8.09.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України в зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_5 . Відповідно до цієї постанови досудовим розслідуванням встановлено, що рядовий ОСОБА_5 проходив військову службу на посаді водія-заправника у військовій частині НОМЕР_1 , а в подальшому, 31.08.2014 був відряджений до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалася у місті Сватове Луганської області. 7 вересня 2014 року близько 21 годин 30 хвилин ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «КАМАЗ» військовий номер НОМЕР_3 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, порушуючи вимоги ст. ст. 14,16 Закону України «Про дорожній рух», п.п. 1.3, 2.3, 2.4, 2.9а, 8.9, 12.3 Правил дорожнього руху України, на блокпосту №1 перед в`їздом в м. Сватове, проігнорував вимоги працівника ДАІ щодо зупинки транспортного засобу та на великій швидкості допустив наїзд на бетонну перешкоду з світло-відбиваючим знаком, далі допустив наїзд на задню частину автомобіля «ВАЗ 2110», в якому знаходилася ОСОБА_3 , далі скоїв наїзд на водія автомобіля «ВАЗ 2121», який перебував поруч з автомобілем. Внаслідок порушення ОСОБА_5 , як особою, що керує транспортним засобом, наведених вище Правил безпеки дорожнього руху, водію ОСОБА_4 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок який він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22 годині. Від заподіяних тілесних ушкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 загинув на місці події. Відповідно до висновку експерта №115 від 6.02.2015 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих тілесних ушкоджень та в крові трупу виявлено 2,31% алкоголю, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №299/6 від 14.10.2014 року вбачається, що з технічної точки зору дії водія «КАМАЗ» військовий номер НОМЕР_3 не відповідають технічним вимогам п.п. 2.4, 8.9, 12.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися в причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою. Проведеним досудовим розслідуванням отримано достатньо фактичних даних, які вказують на вчинення рядовим ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України. 27 березня 2015 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України (т.1, а.с. 8-11).
Дана постанова органу досудового розслідування не оскаржувалася та є чинною.
Сторони у справі визнають всі обставини, викладені в цій постанові, і відповідно до ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Судом встановлено, що рядовий ОСОБА_5 був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , який отримував у цій частині всі види грошового забезпечення, що підтверджується як поясненнями представника відповідача, так і даними грошового атестату ЗУ№064997 (т.2 а.с. 173).
Також судом встановлено, що військова частина НОМЕР_1 є самостійною юридичною особою, яка створена і зареєстрована у встановленому законом порядку, має свою печатку із зображенням державного Гербу України, свої штати, рахунки в установах банку та інші обов`язкові ознаки, визначені чинним законодавством і відповідно до ст. 80 ЦК України, юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Таким чином, судом встановлено, що рядовий ОСОБА_5 перебував в службових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , яка є юридичною особою - роботодавцем, мав постійний характер відносин. Шкода була завдана ОСОБА_5 під час виконання ним службових обов`язків, зумовлених посадовими інструкціями.
В даному випадку джерелом підвищеної небезпеки є транспортний засіб «Камаз» військовий номер НОМЕР_3 .
Відповідно до п.4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова
відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з
володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).
Аналізуючи викладені норми та обставини справи, суд вважає, що суб`єктом відповідальності за спричинену шкоду має бути військова частина НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки автомобіля «Камаз» військовий номер НОМЕР_3 і з якою знаходився в службових відносинах рядовий ОСОБА_5 .
Доводи представника відповідача про те, що відповідальність за спричинену шкоду має нести військова частина НОМЕР_2 , куди був відряджений ОСОБА_7 разом з автомобілем «Камаз», суд вважає необґрунтованими, оскільки військова частина НОМЕР_2 не є юридичною особою і представляла собою зведений автомобільний батальйон для участі в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Відтак, військова частина НОМЕР_2 не може нести відповідальність за спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Суд вважає, що матеріальна шкода, яка завдана позивачам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягає стягненню в розмірі заявлених позовних вимог, оскільки розмір шкоди повністю підтверджується чеками, накладними та довідками, які наявні в матеріалах справи.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Виходячи з обставин цієї справи, суд вважає, що позивачі зазнали моральну шкоду, яка виявилася у душевних та фізичних стражданнях: ОСОБА_1 в зв`язку зі смертю сина, причиною якої були злочинні дії військовослужбовця ОСОБА_5 ; ОСОБА_3 у зв`язку з фізичним болем та стражданнями, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Доказів в спростування цього представником відповідача до суду не надано, при цьому обов`язок доказування відсутності завдання шкоди покладається згідно ст. 1167 ЦК України саме на відповідача.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір цього відшкодування суд врахував характер тілесних ушкоджень позивача ОСОБА_3 , перенесення декількох операцій та тривале її лікування, її власне відношення до спричинених їй тілесних ушкоджень, глибину її душевних страждань з цього приводу, тому саме виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 за страждання, пов`язані з ушкодженням її здоров`я, слід стягнути моральну шкоду саме у розмірі 50000 гривень.
Визначаючи розмір спричиненої моральної шкоди ОСОБА_1 , суд врахував великий обсяг фізичних душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач в зв`язку зі смертю свого сина, життя якого вже не повернеш, характер такої втрати не підлягає відновленню. Також суд враховує глибину його душевних страждань з приводу смерті дорослого сина, тому саме виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду саме в розмірі 800000 гривень. І в цій частині суд задовольняє вимоги частково.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача витрати, пов`язані з наданням позивачам правової допомоги їх представником, які підтверджуються відповідними договорами про надання правової допомоги.
На підставі викладеного , керуючись ст.ст. 3 , 57 , 61 ,88 , 212-214, 224 ЦПК України , ст. ст. 23, 1167, 1172, 1187ЦК України суд , -
ухвалив:
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 29 572 гривень та моральну шкоду в розмірі 800 000 гривень.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 15142 гривні та моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі:
-487, 20 гривень щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_1 за заподіяну матеріальну шкоду та 12 000 гривень за заподіяну моральну шкоду;
-487, 20 гривень щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_3 за заподіяну матеріальну шкоду та 1218 гривень за заподіяну моральну шкоду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Луганської області через Сватівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 21 серпня 2017 року.

Суддя Сватівського

районного суду В.О. Половинка