РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2017 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

за участю секретаря Бондар С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши по суті справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та їх скасування, -

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 29 вересня 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, який мотивовано тим, що вона з 14 липня 1966 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу вони за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходився за адресою: АДРЕСА_1, та належав їм на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Браїлівської селищної ради 8 липня 2005 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 22 липня 2005 року за ОСОБА_4. З 16 лютого 2016 року поштова адреса будинку змінилася на АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частини вказаного житлового будинку. Спадкоємцями після його смерті є вона та їх діти - ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Спадщину прийняла відповідач ОСОБА_3. Позивач, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відмовились від прийняття спадщини шляхом подання відповідних заяв до Жмеринської районної державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_3, яка обіцяла здійснювати за позивачем догляд, оскільки вона є інвалідом першої групи, похилого віку та постійно хворіє. Однак відповідач не дотримується домовленості щодо її утримання, а син ОСОБА_7 вигонить її з будинку. Звернувшись до нотаріуса, вона дізналася, що відповідачем ОСОБА_3 отримано свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 травня 2016 року на цілий будинок, оскільки інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини на її користь. Дане свідоцтво про право на спадщину вважає недійсним з підстав того, що право на житловий будинок було набуто спадкодавцем під час їх шлюбу. Її відмова від прийняття спадщини на користь відповідачки не є підставою вважати, що вона відмовилась від своєї частки у спільному майні подружжя, а тому правових підстав для внесення до складу спадкового майна житлового будинку в цілому і видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на весь будинок у нотаріуса не було, оскільки позивачу за законом належить право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. Тому вона просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 16 травня 2016 року ОСОБА_3, яким посвідчено її право на житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с. 1-3).

24 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.43).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги. В письмовій заяві про уточнення позовної заяви вказала, що до спадкової маси також входить земельна ділянка (пай) площею 3,8121 га на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належала покійному на праві власності. На цю земельну ділянку відповідач також отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке позивач також вважає недійсним. Просить визнати недійсною її заяву про відмову від прийняття спадщини, а також визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані будинок та земельну ділянку, видані на ім'я відповідача.

В судовому засіданні при розгляді справи по суті позивач та її представник ОСОБА_2 позов підтримують за викладених в позовній заяві обставин та просять його задовольнити. Позивач, зокрема, пояснює, що підписуючи заяву про відмову від спадщини, не вникала в її зміст, секретар селищної ради їй нічого не роз'яснювала. Тепер знає, що відмовилась і від спадщини після смерті чоловіка, і від належної ій половини спільного будинку, що не відповідало її волевиявленню.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялася належним чином про час, дату та місце судового засідання, про що свідчить розписка про отримання повістки про виклик до суду на 4 грудня 2017 року (а.с.95).

В судове засідання на 26 грудня 2017 року для розгляду справи по суті відповідач була викликана через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 237 від 15 грудня 2017 року (а.с.97), оскільки по вказаній позивачем у позовній заяві адресі відповідач зареєстрована, однак не проживає, що видно з повідомлення Браїлівського селищного голови № 02-19/687 від 9 жовтня 2017 року (а.с.42).

Суд відповідно до статей 223, 281 ЦПК України виніс ухвалу про заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм спірні правовідносини.

Згідно з копією повторного свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_1 14 липня 1966 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини «ОСОБА_1». (а.с. 4-5).

Відповідно до копії свідоцтва на забудову індивідуальної садиби в селищі Браїлів Браїлівської селищної ради забудовнику ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Жмеринської районної ради депутатів №290 від 14 серпня 1974 року дозволено будівництво житлового будинку (а.с. 7-8).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Браїлівської селищної ради №4028 від 20 вересня 2017 року (а.с. 9) житловий будинок, що по АДРЕСА_1 був спільно побудований подружжям - померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Відповідно до копії свідоцтва НОМЕР_2 від 8 липня 2005 року про право власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 в цілому належить ОСОБА_4 (а.с. 10).

Право власності ОСОБА_4 22 липня 2005 року зареєстровано в КП «ВООБТІ» (а.с. 15).

Відповідно до копій пенсійного свідоцтва та довідки МСЕК (а.с. 18, 19) позивачка ОСОБА_1 є інвалідом першої групи безстроково, у зв'язку із чим отримує пенсію. Зареєстрована вона з 27 січня 1982 року по АДРЕСА_1, про що свідчить ксерокопія її паспорту (а.с.23).

Згідно з копією свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с. 11).

Відповідно до копії свідоцтва про народження відповідача ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьками вказані ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 (а.с. 20). Після реєстрації шлюбу із ОСОБА_10 відповідач змінила прізвище на "ОСОБА_3". 07 березня 1995 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було розірвано, відповідач залишила собі шлюбне прізвище (а.с. 22).

Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_11 та дочка позивача ОСОБА_6 24 квітня 1988 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на "ОСОБА_6" (а.с. 21).

Відповідно до виписки з рішення №32 виконавчого комітету Браїліської селищної ради від 12 квітня 2016 року «Про упорядкування поштових адрес по АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1, власник ОСОБА_4 (а.с. 6)

Відповідно до копії свідоцтва ро право власності на нерухоме майно від 22 грудня 2014 року ОСОБА_4 був власником земельної ділянки, розташованої на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району, кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,8121 га (а.с. 60).

З копії паспорта громадянина України відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається, що вона зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 12-14).

Відповідно до інформаційної довідки-характеристики №99 від 16 травня 2017 року (а.с. 17), виданої КП «ВООБТІ», власником житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи №2023, є ОСОБА_4; до матеріалів інвентаризаційної справи долучено свідоцтво про право на спадщину від 16 травня 2016 року №2-771, згідно з яким власником цього будинку є ОСОБА_3

З копії технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 29-32) станом на 25 квітня 2005 року не вбачається самочинного будівництва та переобладнання, житловий будинок загальною площею 86,5 кв.м, 1976 року побудови.

З довідки Браїлівської селищної ради №3298 від 17 липня 2017 року (а.с. 37) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_1; власником особистого рахунку цієї житлової площе є ОСОБА_3 Також за цією адресою зареєстровані ОСОБА_7 - син, та ОСОБА_1 - мати.

Відповідно до копії спадкової справи №334/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 (а.с. 47-83) ОСОБА_3 9 червня 2015 року подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_1, дочка ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_13 подали до нотаріальної контори письмові заяви, в яких відмовилися від прийняття спадщини після смерті чоловіка та батька ОСОБА_4. В оспорюваній позивачем заяві вказано, що позивач відмовляється від спадщини, що залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_4, а також від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя (а.с.50).

14 березня 2016 року та 16 травня 2016 року відповідач отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 3,8121, цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 (а.с. 27, 33).

Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна №55559588 від 21 березня 2016 року, №59382615 від 19 травня 2016 року (а.с. 28, 34, 89), Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-017 від 12 липня 2017 року (а.с. 35, 36) відповідач ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на земельну ділянку, що на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86,5 кв.м, в АДРЕСА_1, земельну ділянку 0,1500 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3, за адресою АДРЕСА_1 у відповідних Державних реєстрах.

Оцінюючи вище перераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. А тому у суду немає підстав для їх відхилення.

Встановленим в суді фактичним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються Цивільним та Сімейним кодексами України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом на підставі наявних у справі доказів не встановлено будь-якої домовленості між позивачем та її покійним чоловіком щодо їх часток у праві власності на будинок.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 346 ЦК України, підставою припинення права власності є відмова власника від права власності.

Відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Статтями 34 та 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного із подружжя передбачена можливість видачі нотаріусом іншому подружжю свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні.

Це здійснюється з метою правильного визначення складу спадкової маси і застереження можливих спорів із спадкоємцями померлого. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім'я того з подружжя, який помер.

Відповідно до пункту 4.21 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на-1/2частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву, що він не претендує на одержання такого свідоцтва, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, чого в даній справі позивачкою зроблено не було. Оскільки із правовстановлюючого документа на будинок вбачалось, що він може бути спільною сумісною власністю подружжя, нотаріус повинен був перевірити ці дані та видати другому з подружжя свідоцтво про право на 1/2 частку в спільному майні подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Статтею 1301 ЦК України визначені підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Відповідно до пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У суду немає підстав не приймати до уваги пояснення позивача в частині відсутності її волевиявлення при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини, оскільки у цій заяві вона фактично відмовилась від належного їй на відповідній правовій підставі як одному з подружжя права на половину будинку, що не відповідає вимогам закону.

Наразі судом установлено, що у даному конкретному випадку позивач і відповідач як спадкоємці мають право кожен на 1/2 частину половини будинку, яка належала спадкодавцю, тобто на 1/4 частину всього будинку. І вони ж як спадкоємці мають право кожен на 1/2 частину належної спадкодавцю земельної ділянки (паю). Тому повністю визнавати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом у суду немає підстав.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем у зв'язку з отриманням свідоцтв про право на спадщину за законом на все майно на підставі неправомірної заяви позивача про відмову від спадкування були порушені права позивача на належну їй частку у спільному майні подружжя, що стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1920 гривень.

Керуючись статтями 223, 259, 263, 264, 265, 281, 282 пунктом 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, на підставі статей 60, 70 СК України, статей 346, 347, 368, 1268, 1278, 1301 ЦК України, статей 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 141 ЦПК України, статей 34, 71 Закону України "Про нотаріат", пункту 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», пункту 4.21 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та їх скасування - задовольнити частково.

Визнати недійсною заяву ОСОБА_1 до Жмеринської районної державної нотаріальної контори № 666 від 9 червня 2015 року про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4.

Визнати недійсним та скасувати в 1/2 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 14 березня 2016 року ОСОБА_3 державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори Суською С.В. на земельну ділянку площею 3,8121 га кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 80129,70 грн, що розташована на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області.

Визнати недійсним та скасувати в 3/4 частинах свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 16 травня 2016 року ОСОБА_3 державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори Суською С.В. на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, вартістю 156638 грн, що розташований у АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1920 (одна тисяча дев'ятсот двадцять) грн.

Відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий К.Шепель