Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 310/6290/16 Головуючий у 1 інстанції: Дністрян О.М.
Провадження № 22-ц/778/3383/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначивши, що 02.07.2009р. він був прийнятий на посаду керівника шахматного гуртка, а 31.12.2014р. переведений на посаду складальника виробів у Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих. Наказом № 80-вк від 01.12.2015р. він був звільнений з підприємства у зв'язку зі скороченням штату на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України. Скорочення штату відбулося на підставі наказу № 22-П від 11.08.2015р.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26.04.2016р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.07.2016р., по справі у повному обсязі задоволено його позовну заяву до Бердянського УВПУТС про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу: визнано наказ № 22-П від 11.08.2015р. незаконним та скасовано його, визнано наказ № 80-вк від 01.12.2015р. «Про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату)» незаконним та скасовано, поновлено його на посаді складальника виробів та стягнуто з Бердянського учбово-виробничого підприємства українського товариства сліпих на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2015р. по 25.04.2016р. у розмірі 7070, 58 коп.

26.07.2016р. він прийшов на виробництво, але його повідомили, що він звільнений з 26.07.2016р. у зв'язку з тим, що не з'явився вчасно на робоче місце, тобто з 08.07.2016 р., оскільки Наказом № 20-вк від 08.07.2016р. він був поновлений на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТС. Наказом № 24-вк від 26.07.2016р. він звільнений з підприємства у зв'язку з невиходом на робоче місце без поважних причин.

В цьому позові вказує, що протягом періоду з 01.12.2015р. по 08.07.2016 р. він був

безробітнім, тобто повних сім місяців, а тому вважає, що має право на відшкодування йому моральної шкоди у зв'язку з незаконним його звільненням і вимушеним прогулом, оскільки за цей час він зазнав суттєвих душевних страждань, які полягали в тому, що не міг ніде працевлаштуватись в іншому місці як особа з вадами зору. Так, підприємства категорії УТОС створюються виключно для захисту найбільш незахищених верств населення, а саме інвалідів по зору, та саме на вказаних підприємствах можуть працювати такі особи, що прямо зазначається в їх довідках МСЕК, а на інших підприємствах вони фактично працювати не зможуть. Тому його звільнення призводить до неможливості працевлаштування та отримання доходу. У зв'язку з зазначеним, позивач просив суд стягнути з Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих на його користь грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 3 000 грн..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Бердянське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн., суд першої інстанції обґрунтовано послався на ст. 237-1 КЗпП України, приймаючи до уваги порушені права працівника у сфері трудових відносин, які призвели до його моральних страждань.

Колегія судді погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, по справі було встановлено, що позивач ОСОБА_2 був прийнятий на посаду керівника шахматного гуртка в Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих згідно наказу № 34-ОК від 02.07.2009р., що підтверджується записом № 9 у його трудовій книжці (а.с.3).

Згідно наказу № 75вк-1 від 31.12.2014р. був переведений на посаду складальника виробів. Згідно наказу № 80-к від 01.12.2015р. позивач був звільнений з підприємства у зв'язку зі скороченням штату на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України, що підтверджується записом у його трудовій книжці № 12 (а.с.3).

Згідно довідки МСЕК СерМСЕ-4/ХО № 002460 від 05.12.1994р. ОСОБА_2 безстроково встановлена 1-а група інвалідності по зору та за висновком про умови та характер праці - непрацездатний, потребує стороннього догляду, може працювати в УВП УТОС (а.с. 39).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької від 26 квітня 2016 року, яке набрало чинності 07.07.2016р., позов ОСОБА_2 задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ № 80-вк від 01.12.2015 р. «Про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату)», поновлено ОСОБА_2 на посаді складальника виробів Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих та стягнуто з Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2015 року по 25.04.2016 року у розмірі 7070,58 грн. (а.с.20-29).

Відповідно до ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.04.2015 року по справі № 6-23цс12.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд прийшов до правильного висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з його незаконним звільненням, є обґрунтованими.

Також колегією суддів апеляційного суду було встановлено, що при визначенні розміру відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, відповідно до роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, а саме: 1) характер порушення прав позивача, яке виразилося у незаконному звільненні; 2) втрата позивачем душевного спокою внаслідок безпідставного порушення його трудових прав та звільнення, оскільки відсутність стабільного заробітку у кожної людини, а відповідно і у позивача викликають негативні емоції у вигляді розпачу, страху, безсилля, спустошеності; 3) зусилля, які позивач повинен був вжити для відновлення своїх трудових прав, що вимагає від нього витрачання часу для участі у судових засіданнях і як наслідок порушення життєвих зв'язків із родичами та близькими.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що незаконне звільнення позивача ОСОБА_2 призвело до моральних страждань останнього та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя., т.я. він певний час не працював та не отримував заробітну плату, звільнення з роботи примусило його до зміни звичних умов життя, що безумовно позначилося і на усталеному способі життя позивача та його родини, а також суд враховує обмежені можливості щодо його працевлаштування, пов'язані зі станом здоров'я.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції та не доводять того, що ОСОБА_2 не завдано моральної шкоди, оскільки відповідно до висновку МСЕК він є непрацездатним, потребує стороннього догляду, може працювати лише в УВП УТОС (а.с.39).

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані обставини справи, висновки відповідають обставинам справи, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права не порушені, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.