АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер 755/5571/17 Головуючий у 1 інстанції - Гончарук В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Вербової І.М.,Поливач Л.Д.

при секретарі - Пащенко О.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2, суб'єкт оскарження: Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Кондратюк С.С., заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 на дії державного виконавця,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеною заявою, яку обґрунтовувала тим, що в результаті проведених 14 грудня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Херсонській області Кондратюком С.С. електронних прилюдних торгів було неправомірно реалізовано належне її на праві власності нерухоме майно, що яке є предметом іпотеки за договором іпотеки від 07.08.2008 року, укладеного між нею та ТОВ «Укрсоцбанк», на виконання кредитного договору, а саме, нежитловий майновий комплекс АДРЕСА_1. Реалізацію майна проведено в результаті його арешту в ході примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» боргу.

Оскільки майно було продано на електронних торгах з порушенням Закону України «Про іпотеку», за оцінкою,яка не відповідала реальній його вартості,а сама процедура торгів проведена з порушеннями встановленого порядку, ОСОБА_2 просила визнати прилюдні електронні торги оформлені протоколом від 14 грудня 2015 року № 133966 та актом про реалізацію з електронних торгів арештованого майна недійсними.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року в задоволені заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову про задоволення її заяви .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2,зокрема вказує,що відмовляючи її в задоволені заяви суд дійшов помилкового висновку у визначенні предмету оскарження та дійшов невірного висновку щодо обрання нею невірного способу захисту свого порушеного права,оскільки нею оскаржені дії державного виконавця по проведенню прилюдних торгів. Судом не врахована правова позиція ВСУ від 7 березня 2017 року по справі №21-1530а16 і суд не навів мотивів незастосування цієї позиції при розгляді її заяви. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що лише такий спосіб захисту як оскарження дій держвиконавця по підготовці та проведенню торгів, є належним способом захисту її порушеного права і лише в такий спосіб ,коли торги вже відбулися в результаті визнання їх недійсними, іпотечне майно повертається державному виконавцю для виконання повторної процедури підготовки іпотечного майна до торгів з дотриманням ЗУ «Про іпотеку» .

В судове засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 суб'єкт дії якого оскаржуються та зацікавлені особи не з'явилися, про розгляд справи повідомлені за законом належно, проте про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до бази даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти. Порядок доступу до таких реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України спільно з відповідними центральними органами виконавчої влади, які забезпечують їх ведення.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ (ст.384 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно протоколу № 133966 від 14.12.2015 року, відбулись торги з реалізації арештованого майна належного ОСОБА_2, а саме: майнового комплексу АДРЕСА_1.

29 грудня 2015 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Кондратюком С.С. під час примусового виконання виконавчого провадження № 34199488, щодо виконання виконавчого листа № 6-3924/2011 від 15.05.2012 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитної заборгованості в сумі 1 599 000,80 грн., складено акт про реалізацію з електронних торгів арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Відповідно до акту про реалізацію з електронних торгів арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки старшого державного виконавця Кондратюка С.С. від 29 грудня 2015 року, переможцем електронних торгів визначено ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Процедура реалізації арештованого майна законодавчо регламентована «Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» зареєстрованого Наказом Міністерства юстиції України № 656/5 від 16.04.2014 р. (надалі - Порядок реалізації).

Згідно п.5 розділу ПІ «Підготовка до проведення електронних торгів» Порядку реалізації підготовка, організація та проведення електронних торгів з реалізації предмета іпотеки здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про іпотеку».

Згідно ч. І ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Згідно ч.8 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» ( 898-15).

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені заяви суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст.54 та ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно що перебуває в заставі та реалізація майна, на яке звернено стягнення регламентовано порядок реалізації саме майна на яке звертається стягнення, серед якого може бути й майно яке перебуває в заставі і ці і правові норми мають не взаємовиключний, а доповнюючий характер, більш повно регламентуючи всю процедуру примусового державного виконання судового рішення, але звернувшись до суду з скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 383 ЦПК України,ОСОБА_2 не конкретизувала та не визначила коло дій державного виконавця, якими було порушено її права, як боржника та сторони виконавчого провадження та обрала не вірний спосіб захисту, оскільки вимога про визнання торгів недійсними розглядається в порядку позовного провадження, про що наголошує Верховний суд України у правовій позиції від 13.02.2013 року у справі № 6-174цс12.

Судом першої інстанції з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку та правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. ст.3 ЦК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав чи та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким,а конкретним способом захисту свого права.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника (особу, яка порушила ці права).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК, згідно п.1 ч.2 якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або і відсутність обов'язків. Суд може захисти цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.2 ст. 16 ЦК).

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Тобто, за змістом зазначеної норми обрання способу захисту свого порушеного права та права визначення предмету та правових підстав позову, законом передбачено виключно позивачеві і суд без його згоди не може їх змінити.

Згідно ст. 4 ЦПК здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб,державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

З огляду на викладене та виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів,колегія суддів погоджується з висновками суду та вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною і підстав для її скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,312, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 7 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: