У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про розподіл спільно нажитого майна, за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 02 вересня 1988 року. Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2008 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними сумісно придбане нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 396,1 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1. Вказане приміщення зареєстроване на праві власності за відповідачкою. Крім того під час шлюбу ними придбано обладнання салону на загальну суму 211 500 грн, а також в інтересах сім'ї були взяті кредити в ПАТ «Укрсоцбанк» за договором № 286/25-301 від 21 листопада 2005 року - на суму 106 952,85 грн, за договором № 286/25-494 від 21 вересня 2007 року на суму - 251 824,22 грн.

За наведених обставин та після збільшення позовних вимог, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, що знаходиться в будинку № АДРЕСА_1 та поділити вказане приміщення згідно з 2 варіантом, визначеним судово-технічною експертизою; розділити спільно нажите майно, а саме обладнання салону на загальну суму 211 500,00 грн, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину вартості даного майна на суму - 105 750,00 грн, стягнути з відповідачки частину сплачених коштів за кредитними договорами, в тому числі, за договором № 286/25-301 від 21 листопада 2005 року, укладеним між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» - 106 952,85 грн, за договором № 286/25-494 від 21 вересня 2007 року - 251 824,22 грн; визнати за нею зобов'язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» зі сплати залишку кредиту, відсотків за кредитним договором № 286/25-494 від 21 вересня 2007 року з урахуванням сплаченої суми боргу.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про розподіл спільно нажитого майна подружжя.

Після збільшених позовних вимог просила поділити спільне майно подружжя, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на її користь 1/2 вартості трикімнатної квартири АДРЕСА_4, в сумі 134 644,00 грн, 1/2 вартості автомобілів: двох Фольксафагенів Т4, Фольксфаген ЛТ 46, Фіат Дукато, Даймплер-Крайслер 903, Фольсваген 20Х0АЕ, 1/2 частину вартості майна придбаного в житловий будинок АДРЕСА_2 на суму 181 050,00 грн, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_3, визнати за нею право власності на 22/100 житлового будинку АДРЕСА_2

Обгрунтовуючи позов, посилалася на те, що протягом періоду з 27 вересня 1988 року по 26 серпня 2008 рік ними придбано за спільні сумісні кошти: автомобілі та майно для облаштування житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 на суму 181 050,00 грн. Також в період шлюбу за спільні кошти подружжя 26 квітня 2007 року ОСОБА_1 укладений договір про пайову участь у будівництві трьохкімнатних квартир АДРЕСА_4, та відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду від 23 липня 2010 року за ним визнано право власності на зазначенні вище квартири.

Крім того, 27 жовтня 1998 року під час спільного проживання в шлюбі, ОСОБА_1 було подаровано 44/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, які складались з однієї житлової кімнати. В подальшому вони з відповідачем за спільні кошти добудували житловий будинок, внаслідок чого його вартість істотно збільшилась.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_1 на 52/100 частини вбудованого - прибудованого нежитлового приміщення косметично-оздоровчого салону, що знаходиться в будинку № АДРЕСА_6, та виділено йому у власність: 25/100 частин коридору 1-1 площею 20,1 кв. м; приміщення 1-2 площею 13,5 кв. м; приміщення 1-3 площею 16,6 кв. м; приміщення 1-4 площею 23,6 кв. м; коридор 1-5 площею 12 кв. м; коридор 1-6 площею 3,2 кв. м; приміщення 1-7 площею 13,9 кв. м; приміщення 1-8 площею 15,7 кв. м.; приміщення 1-9 площею 56,8 кв. м; коридор 1-13 площею 2,6 кв. м; приміщення 1-15 площею 27,1 кв. м, а всього 205 кв. м, загальною вартістю 2 646 740,00 грн.

Визнано право власності ОСОБА_2 на 48/100 частин вбудованого - прибудованого нежитлового приміщення косметично - оздоровчого салону, що знаходиться в будинку № АДРЕСА_6, та виділено їй у власність: приміщення 1,10 площею 8,6 кв. м; побутове приміщення 1-14 площею 7,6 кв. м; коридор 1-14 площею 7,5 кв. м; побутову кімнату 1-16 площею 2 кв. м; побутову кімнату 1-17 площею 1,5 кв. м; побутову кімнату 1-18 площею 1,8 кв. м; побутову кімнату 1-19 площею 15 кв. м; приміщення 1-20 площею 24,9 кв. м; приміщення 1-21 площею 10,5 кв. м; побутову кімнату 1-22 площею 1,6 кв. м; приміщення 1-23 площею 13,1 кв. м; побутову кімнату 1-24 площею 2,7 кв. м; приміщення 1-25 площею 32,2 кв. м; 75/100 частин коридору 1.1.2 площею 60,4 кв. м; побутове приміщення 1-12 площею 1,6 кв. м; а всього 191 кв. м, загальною вартістю 2 464 160,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості виділених часток в розмірі 91 290,00 грн.

Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 провести переобладнання приміщень для ізоляції окремих виділених частин будинку.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобілів на загальну суму 533 398,00 грн.

Визнано право власності ОСОБА_2 та виділено їй у власність рухоме майно на загальнусуму 64 300,00 грн.

Визнано право власності ОСОБА_1 та виділено йому у власність рухоме майно на загальну суму 69 350,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину коштів у розмірі 141 375,00 грн, які були внесенні згідно з договором про пайову участь у будівництві квартир № АДРЕСА_7

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 загальної суми стягнутого відшкодування, зменшивши його на 200 000,00 грн, врахувавши при поділі спільного майна подружжя боргові зобов'язання за договором кредиту № 286/25-494, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування судових рішень відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1988 року. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2008 року шлюб між ними розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення виконкому Бердичівської міської ради від 20 грудня 2004 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 396,1 кв. м, яке розташоване в АДРЕСА_6.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана норма закріплена й у ст. 25 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірне нежитлове приміщення, загальною площею 396,1 кв. м, яке розташоване в АДРЕСА_6, є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуте в період шлюбу, та ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами факту придбання даного нерухомого майна за рахунок належних їй коштів.

Встановивши, що на підставі договору дарування від 27 жовтня 1998 року ОСОБА_1 належить 44/100 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_8, суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо знання за нею права власності на 22/100 частини спірного будинку.

З наявного в матеріалах справи рішення Бердичівського міськрайонного суду від 23 липня 2010 року вбачається, що за ОСОБА_1 визнано право власності на квартири № АДРЕСА_7

Вказаним рішенням встановлено, що 27 вересня 2007 року ОСОБА_1 уклав з третьою особою - ОСОБА_4, договір про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_7 та сплатив пайовий внесок в сумі 282 750 грн на будівництво трьохкімнатних квартир № 7, 8.

Враховуючи, що право власності на зазначені квартири було визнане за ОСОБА_1 після розірвання шлюбу та відсутності в матеріалах справи доказів того, що вартість даного нерухомого майна повністю була сплачена сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя, обмежившись лише стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину коштів у розмірі 141 375 грн, які були внесенні згідно з договором про пайову участь у будівництві спірних квартир.

Також, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову щодо стягнення на його користь 1/2 частини коштів, сплачених ним за кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» 21 вересня 2007 року, з огляду на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що дані кошти використані в інтересах сім'ї.

При цьому, суд, застосувавши роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вірно виходив з того, що при вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна зобов'язання подружжя враховуються, а не розподіляються.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційних скарг, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судом першої та апеляційної інстанцій не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко