АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/753/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2052/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Хіль Л.М.,

Суддів: Абрамова П.С., Лобова О.А.,

За участю секретаря: Колодюк О.П.,

За участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсиббанк», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання кредитного договору та договору поруки, іпотеки недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання кредитного договору, договору поруки та іпотеки недійсними.

В обґрунтування позову зазначили, що 06.02.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №0 про надання споживчого кредиту, згідно умов якого банк зобов'язався надати, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 28760 дол.США та сплатити відсотки за його користування.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір поруки. 06.02.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором в іпотеку передано 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Ними отримано листа від ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про те, що згідно договору факторингу від 12.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк» відступило ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» право вимоги заборгованості за кредитним договором.

Вважають, що кредитний договір №0 і договори поруки та іпотеки від 06.02.2007 року не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», законодавству України та іншим нормативним актам, а тому є неукладеними.

Зазначають, що в кредитному договорі не вказано розмір платежу, його склад, не зазначено як розраховується річна процентна ставка. В договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, не визначена дата його видачі та інші умови надання кредиту, не закріплено право його дострокового повернення та інші істотні умови. Фактично між сторонами кредитного договору не досягнуто згоди щодо жодної істотної умови договору, а тому спірний кредитний договір є неукладеним. Порука та іпотека мають похідний характер від основного зобов'язання і є дійсними до припинення основного зобов'язання.

Надалі, посилаючись на вищезазначені обставини, позивачі змінили позовні вимоги та прохали суд визнати порушеним право ОСОБА_3 як споживача фінансових послуг; визнати неукладеним кредитний договір №0 від 06.02.2007 укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк», в зв'язку з недосягненням згоди з усіх вищенаведених істотних умов договору споживчого кредиту; визнати недійсними договір поруки від 06.02.2007 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» та договір іпотеки від 06.02.2007 року укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсиббанк», в зв'язку з не укладенням кредитного договору №0 від 06.02.2007 року.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання кредитного договору та договорів поруки, іпотеки недійсними - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов є необґрунтованим, адже під час укладення кредитного договору його сторонами було досягнуто згоду щодо усіх істотних умов, визначено предмет та ціну, строк дії договору. Спірні договори кредиту, поруки та іпотеки не суперечать нормам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник - ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій прохають скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку із порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення уточненого позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянти зазначили доводи аналогічні до доводів позовної заяви. Вважають, що при укладенні договору фактично не було досягнуто згоди щодо жодної істотної умови договору: ні процентної ставки на весь час дії договору, ні спосіб її обрахунку, не встановлено розмір щомісячного платежу, не встановлено абсолютне подорожчання кредиту та суму, яку потрібно буде повернути. Порушенням судом норм процесуального права апелянти вважають не надання належної оцінки проведеній у справі експертизі. Також апелянт зазначив, що так і залишилося невстановленим та невідомим, який щомісячний платіж повинен сплачувати ОСОБА_3 згідно умов договору та яку суму повинен був повернути банку в розрізі тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до норми ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вже зазначалось вище, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів кредиту, поруки та іпотеки, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оспорювані договори були укладені з дотриманням діючого законодавства, судом не встановлено з боку відповідача при укладенні кредитного договору порушень вимог, зазначених в ст.203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину. Крім того, вимоги позивача є недоведеними.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом встановлено і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наявними в матеріалах справи доказами, що 06.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до п.1.1, 1.2 договору банк зобов'язується надати Позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 28760,00 дол.США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 145238,00 гривень за курсом НБУ на день укладання Договору. Строк кредитування становить 252 місяці. Надання кредиту здійснюється - 06.02.2007 року.

П.П. 1.2.2 Договору передбачено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі - в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 04 лютого 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов 11 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 Договору.

Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно з умовами Договору на відповідний рахунок.

Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на рахунок Банку, зазначений у цьому пункті Договору.

Пунктом 1.3.1 договору визначено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється 12,3% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2. Договору. В п.9.2 Договору визначено, що відповідно до вимог ст.651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії Договору Банк відповідно до умов п.1.3.1 Договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-яких із визначених в умовах договору обставин, а саме: порушення позичальником кредитної дисципліни та/або погіршення фінансового стану позичальника та/або здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці; підвищення ставки на 3 відсоткових пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки.

Відповідно до п.1.3.3 договору сплата процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ та чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно умов договору починається з дня фактичного надання кредиту, якщо умовами пп.1.3.2, 9.2. Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця.

Пунктом 1.3.4 договору встановлено, що строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. При цьому остаточне погашення процентів повинно бути зроблене не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту.

Пунктом 1.6 сторони погодили наступну черговість погашення заборгованості позичальника за цим договором: 1) прострочені комісії; 2) строкові комісії; 3) прострочені проценти; 4) строкові проценти; 5) прострочена сума основного боргу; 6) строкова сума основного боргу; 7) штрафні санкції за договором.

У випадку перерахування коштів на погашення кредиту та/або процентів та/або комісій у порушення вищевказаної черговості з вини позичальника, Банк вправі самостійно перерозподілити кошти позичальника, що надійшли, відповідно до черговості, викладеної в цьому пункті Договору, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок.

Згідно з п. 4.2 Договору, позичальник зобов`язується погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі на рахунок, вказаний в першому розділі даного Договору.

Відповідно до п. 4.10 Договору, позичальник зобов`язується у разі незгоди із встановленим Банком новим розміром процентної ставки згідно умов п. 9.2 Договору, повідомити Банк в порядку, передбаченому п. 9.2 Договору.

З огляду на вищевикладені пункти договору, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що під час укладення кредитного договору його сторонами було досягнуто згоду щодо предмета та ціни кредитного договору, строку його дії.

Апелянт стверджує, що у кредитному договорі не визначено «особливі умови», що спричиняє недійсність такого договору.

Проте, вказане твердження апелянта спростовується змістом кредитного договору, розділом 9 якого передбачено «Особливі умови Договору».

В п.9.13. Кредитного договору зазначено, що підписання договору свідчить про те, що всі умови договору позичальнику цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього та те, що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Загалом, вказаний договір містить умови про предмет договору, умови забезпечення кредиту, обов`язки банку, обов`язки позичальника, права банку та позичальника, відповідальність сторін, гарантії, особливі умови договору, умови про договірне списання, порядок дострокового повернення кредиту.

До того ж, невід`ємною частиною договору є графік погашення кредиту (додаток) № 1, у якому вказано дати здійснення платежів, залишок максимально допустимої суми заборгованості за кредитом (а.с. 19-20).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час.

Підписуючи кредитний договір, позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов`язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

Відповідно до п.д ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року дійсно містить аналогічні зобов`язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо.

Проте, судом першої інстанції вірно зазначено, що посилання позивачів на вказану постанову, оскільки вказана постанова була прийнята після укладення спірного кредитного договору.

До того ж, пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту лише конкретизує розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача. Тобто, йдеться про інформування банком позичальника про ринкові ціни та розмір встановлених законом платежів за послуги та дії, необхідні для укладення договору про споживче кредитування та його реалізації.

Обов`язок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, пов`язаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не визначають нових, порівняно з Законом, вимог до змісту договору, а стосуються лише особливостей, притаманних договорам про надання споживчого кредиту щодо інформування споживача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку кредитний договір № 0 від 06 лютого 2007 року відповідає всім вимогам чинного законодавства, з огляду на що немає підстав для визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. Також відсутні підстави вважати, що положення договору є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачами, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір між сторонами укладений в письмовий формі. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобов'язанням допускаються у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Враховуючи, що обов'язки сторін встановлені кредитним договором, який має обов'язкову силу для них, ОСОБА_3 є особою зобов'язаною, а тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що умови договору є несправедливими та такими, що посягають на свободу волевиявлення позичальника не заслуговують на увагу.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що вказані позивачами розбіжності зі сплати кредитної заборгованості можуть бути підставою для здійснення перерахунку суми заборгованості, а не визнання кредитного договору недійсним.

Разом з тим, колегія суддів погоджується і з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсними договорів поруки та іпотеки.

Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що спірні договори поруки та іпотеки від 06.02.2007 не суперечать Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства та його моральним засадам; при укладенні договорів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін договорів було вільним і відповідало їх волі, що не заперечувалось сторонами; вказані правочини - договір поруки від 06.02.2007 року та договір іпотеки від 06.02.2007 року були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Доказів, які б свідчили про інше, позивачі ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, не надали. Отже, судом не було встановлено правових підстав для визнання недійсними договору поруки від 06.02.2007 укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсиббанк» та договору іпотеки від 06.02.2007 укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк».

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, які зроблені судом на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

О.А. Лобов

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль