Справа № 462/2075/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/3556/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 березня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 27.02.2008 року відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Вказане рішення оскаржило ПАТ «КБ «Приватбанк».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. Вважають рішення незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зазначають, що посилання суду на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне зясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідність висновків суду цим обставинам. Зазначають, що відповідач отримав платіжну картку, яка є лише спеціальним засобом для отримання та перерахування коштів. Строк дії картки не припиняє строку дії договору, а строк дії договору та строк дії картки не є тотожними поняттями. Також, вказують на те, що судом залишено поза увагою, що відповідно до пунктів 9.3 та 9.5 Умов картрахунок відкритий на невизначений термін та може бути закритий на підставі заяви держателя. Крім цього, вказують на те, що відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною кредитного договору, сторони домовились, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо жодна зі сторін не заявляє про його припинення він автоматично лонгується на такий же термін. Також, вказують на те, що оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного четвертого платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

В судове засідання відповідач не зявився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що в судовому засіданні його інтереси захищала представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 253, 509, 526, 1054, 1049, 627, 610, 612, 611, 546, 549, 256, ч.2 ст. 258, ч.1 ст. 261, ч.4 ст. 267 ЦК України, правові позиції, викладені у Постановах Верховного Суду України у справах №6-103цс14, №6-61цс14, №6-14цс14, №6-167цс14, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковими до застосування та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що, як встановлено судом, 27.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та відповідачем був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав в банку кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Даний кредитний договір є договором приєднання (ст.634 ЦК України), складається із заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку. Згідно Заяви від 27.02.2008 року відповідач ОСОБА_3 ствердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку своїм підписом підтвердив факт про надану повну інформацію про умови кредитування в банку. Пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що для надання послуг банк відкриває клієнту картковий рахунок, видає карти. Відповідно до п.п.6.5, 6.6 умовами та правил надання банківських послуг вбачається, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. У відповідності до п.8.6 даних умов, банк має право при порушенні позичальником строків погашення заборгованості по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених договором, більш як на 120 днів позичальник оплачує банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позики. На підставі п.5.6 правил користування платіжною картою боржник доручає списувати з будь-якого рахунку відкритого в банку, зокрема картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобовязань. Пунктом 4.6 умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Також, встановлено та підтверджується розрахунком заборгованості, що ОСОБА_3 порушив взяті на себе, згідно кредитного договору, зобовязання, зокрема, станом на 29.03.2016 року в нього утворилась заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 18198,67 грн., з яких 3336,05 грн. заборгованість за кредитом, 13519,83 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 842,79 грн. штрафу (процентна складова). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Про застосування позовної давності представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заявила клопотання, подавши у письмовому вигляді. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4. Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці, і що останній платіж здійснено у вересні 2009 року, дія картки закінчилась у вересні 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у квітні 2016 року. Виходячи з наведеного, суд вважав за необхідне відмовити ПАТ «Приватбанк» у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 27.02.2008 року за пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, між сторонами (позивач на той час ЗАТ КБ «Приватбанк») 27.02.2008 року було укладено договірприєднання (ч.1 ст. 634 ЦК України). Такий договір, який зокрема, поєднує в собі елементи кредитного договору та договору надання банківських послуг, не оспорений, не визнаний недійсним та є чинним. Відповідно до умов договору відповідач, зокрема, отримав у користування кредитні кошти у розмірі ліміту 5000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (заява (про приєднання), умови та правила надання банківських послуг, копія паспорту відповідача а.с 5-12).

У період строку дії договору відповідачем неодноразово отримувались у кредит кошти в межах кредитного ліміту, здійснювалось погашення отриманих кредитних коштів, були нараховані відсотки за користування такими та такі частково оплачувались відповідачем (розрахунок заборгованості за договором а.с. 3-4, довідка та витяг із компютерної бази даних позивача, виписка по рахунку відповідача про рух коштів а.с. 114-116).

Востаннє відповідачем були зняті кошти у листопаді 2008 року, останнє ж погашення здійснено у вересні 2009 року, тобто у останній місяць строку дії картки (розрахунок заборгованості а.с. 3-4).

Як вбачається також із розрахунку заборгованості, відповідачем дійсно було допущене неналежне виконання умов договору, внаслідок чого позивачем було нараховано розмір заборгованості, про стягнення якої заявлено у позові.

Однак позов подано з пропуском трирічного строку позовної давності, про що правильно вказано судом першої інстанції при вирішенні питання про застосування такого на письмову заяву відповідача.

Так, про заборгованість позивач дізнався у грудні 2008 року, строк позовної давності переривався здійсненими відповідачем оплатами боргу, однак розпочав свій перебіг з вересня 2009 року, коли було здійснено останній платіж за договором та у останній місяць дії картки, що була видана за договором. До суду ж з даним позовом Банк звернувся у квітні 2016 року, тобто із значним, більш ніж трирічним пропуском строку позовної давності, що не заперечується і представником Банку у поясненнях до апеляційної скарги.

Зважаючи на вказане судом правильно було відмовлено у задоволені позову за пропуском строку позовної давності із правильним посиланням на норми закону та практику Верховного Суду України, що є обовязковою до застосування.

Що стосується посилання Банку на необхідність стягнення відсотків за користування кредитом в межах трирічного строку позовної давності та відповідно із нарахуванням на таку суму штрафів, то таку позицію слід вважати помилковою.

Так, після спливу строку дії договору та картки (вересень 2009 року), зважаючи на те, що термін дії договору сторонами, у відповідності до умов договору продовжено не було нарахування відсотків на суму непогашеного кредиту слід вважати безпідставним та таким, що не відповідає умовам договору та вимогам закону, відповідно до яких нарахування відсотків, які передбачені як плата за користування кредитом здійснюється у межах строку дії договору (ст.ст. 1054, 1056-1, 1046, 1048, 509, 526, 530, 536, 625 ЦК України).

Відповідно, у разі припинення строку дії договору, нарахування відсотків слід вважати безпідставним, як і нарахування штрафів на суми, безпідставно нарахованих відсотків.

Щодо посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України у справах №6-249цс15, №-116цс13, то такі слід вважати помилковими, оскільки у випадку тлумачення їх у спосіб здійснений позивачем нівелюється поняття позовної давності, що є законним способом порушника уникнути відповідальності, яке у спосіб, який застосовує його позивач не матиме правового значення, оскільки відсотки позивач, на його думку, вправі нараховувати постійно, незважаючи на закінчення строку дії договору та строки позовної давності та такий (строк позовної давності) лише надає можливість звернутись до суду за вимогою на нараховані відсотки за три роки до звернення до суду.

Враховуючи вказане апеляційну скаргу слід відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін як таке, що відповідає вимогам закону та обставинам, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_5