Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 323/918/17 Головуючий у 1 інстанції: Смокович М.В.
Провадження № 22-ц/778/3216/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про захист прав споживача та визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача та визнання договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що 19.01.2017р. між ним та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 158, відповідно до якого він мав отримати автомобіль KIA RIO Comfort за ціною у сумі 336 850,00 грн. Вказує, що умови договору є несправедливими, він не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема, ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», грубо порушує його права як споживача послуг, а тому підлягає визнанню судом недійсним.

Також вказував, що бажав отримати автомобіль Daewoo jentra по ціні 193 000,00 грн., оголошення щодо продажу якого він знайшов на сайті oix.ua, тому звернувся до представництва ТОВ ««Єврокар Україна» для його купівлі. Представником вказаної компанії ОСОБА_3 було надано йому банківські реквізити ТОВ «ЄВРОКАР Україна» для оплати частини коштів за автомобіль, після чого ним було здійснено перерахування коштів на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» в розмірі 25 700 грн. і 56 000 грн., що разом складає 81 700 грн. Однак, з'ясувалося, що предметом лізингу є зовсім інший автомобіль, купувати який він не збирався. Відтак з боку відповідача мав місце обман, оскільки при підписанні договору він розраховував на отримання іншого автомобіля. Крім того, ним не були підписані додатки до договору, які складають його невід»ємну частину. У зв'язку з зазначеним, позивач просив суд визнати недійсним договір лізингу та повернути сплачені кошти в сумі 81 700,00грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано договір № 158 фінансового лізингу, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмежено відповідальністю «Єврокар Україна» 19 січня

2017 року недійсним.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь

ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 81 700,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Єврокар Україна» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом дійсних обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Сторони до судового засідання не з»явились, будучи повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи в апеляційній інстанції, про що маються зворотні поштові повідомлення про отримання судових повісток.

Від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи в апеляційному суді за відсутності сторони позивача.

Від відповідача заяв та клопотань не надійшло, про причини неявки апеляційний суд не сповіщено.

Зважаючи на вказані обставини, апеляційній суд у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснив апеляційний розгляд у відсутності сторін.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в їх межах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа розглядалась судом першої інстанції за положеннями ЦПК України в ред. від 18.03.2004 року, тобто до набуття 15.12.2017р. чинності змінами, внесеними на підставі Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року до цивільно-процесуального кодексу. Тому рішення підлягає перевірці в частині дотримання судом першої інстанції норм процесуального закону в редакції від 18.03.2004р., а розгляд справи здійснюється та судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється відповідно до вимог ЦПК у новій редакції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 19.01.2017р. між ТОВ «Єврокар Україна» як лізингодавцем та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу № 158.

Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність лізингоодержувача предмет лізингу - автомобіль KIA RIO, комплектація/модифікація Comfort, об'єм двигуна 1.4; тип КПП: 5 МТ; привід 2WD, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

На виконання умов договору ОСОБА_2 сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» передбачений договором платіж в сумі 81700 грн.

В подальшому, з»ясувавши, що предметом лізингу є не той автомобіль, який він в

дійсності бажав отримати, а також, що в договорі визначена не остаточна його вартість, яка може бути змінена протягом дії договору, та що ним не підписані додатки, які є невід»ємною частиною договору, з якими його не було ознайомлено, що у відповідача відсутня ліцензія на даний вид діяльності, а також, що наявні інші порушення, передбачені ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», звернувся з позовом про визнання цього договору недійсним та повернення йому сплачених грошових коштів.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції виходив із того, що він є частково обґрунтованим, оскільки при укладенні договору порушені вимоги ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»: на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитись з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача; оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що ці висновки суду не відповідають положенням умов договору, які не були ретельно проаналізовані судом, або витлумачені ним помилково.

Колегією здійснено аналіз змісту оспорюваного договору лізингу в межах доводів апеляційної скарги та встановлено.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом № 723/97-ВР.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов правильного висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави

визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини 5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому ( ч. 6 ст. 18 цього закону).

Відповідно до статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18

цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності

його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Згідно із частиною 3 зазначеної статті Закону несправедливими є, зокрема, умови дого-

вору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692

ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Пунктом 3.1.5 договору визначено, що лізингодавець має ознайомити лізинго-одержувача з умовами даного договору та надати необхідну інформацію, яка передбачена чинним законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов додатку № 1 до оспорюваного договору № 158 від 19.01.2017р. вартість предмета лізингу на момент укладання договору становила 12 962,9 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 336 850 грн.

Також у додатку № 1 визначено: розмір авансового платежу становить 23 % від вартості предмета лізингу, що складає 2 981,47 дол. США; щомісячний авансовий платіж - 248,46 дол. США; комісія за організацію договору ( 7 %) - 907,40 дол. США; комісія за передачу предмета лізингу ( 3%) - 388,89 дол. США ( а.с. 82).

Отже, всі розрахункові складові, які має сплачувати споживач на користь лізингодавця, прив»язані до вартості визначеного сторонами автомобілю, в той час як встановлена в додатку № 1 та п. 8.2 договору вартість у розмірі 12 962,9 дол. США, гривневий еквівалент якої складає 336 850 грн., не є узгодженою остаточно, що випливає з умов договору.

Так, згідно з п. 1.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у договорі та в додатку № 1.

У частині договору «Визначення термінів» зазначено, що крім визначених у Додатку № 1, який підписаний сторонами, лізингоодержувач має сплачувати комісію за супроводження договору, розмір якої відображається у додатку № 3 до договору та становить погоджений сторонами відсоток, але додаток № 3 між сторонами на час укладення договору не підписувався та його умови не визначались. Сторонами не узгоджено також лізинговий платіж, який має бути узгоджений в додатку № 3, який має укладатись в подальшому.

В цій же частині договору «Визначення термінів» надається ще одне поняття «обсяг фінансування» - сума грошових коштів, що становить різницю між вартістю предмета лізингу на момент його передачі та сплаченим лізингоодержувачем авансовим платежем та можливою доплатою відповідно до умов договору. На суму обсягу фінансування нараховуються відсотки, а порядок і розмір слати обсягу фінансування визначається у додатку № 3 до нього.

Пунктом 8.3 передбачена зміна ціни автомобілю в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу, що також знайшло своє відображення у п. 9.4 договору.

Також умови договору не містять визначеного конкретно постачальника, а лише передбачають можливість його визначення як лізингоодержувачем, так і лізингодавцем.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не конкретизували постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. А оскільки суми всіх інших супутніх платежів встановлені у відсотковому відношенні від суми вартості предмета лізингу, то фактично сторони не визначили обсяг фінансових зобов»язань споживача за оспорюваним договором.

Крім того, договором лізингу не передбачена можливість лізингоодержувача на розірвання договору у разі збільшення вартості автомобілю порівняно з первісно визначеною на момент укладення договору.

Проаналізувавши зміст договору, колегія встановила також, що він не містить будь-якої відповідальності лізингодавця за невиконання ним взятих на себе зобов»язань. В той же час, лізингоодержувач несе відповідальність за порушення зобов»язань шляхом нарахування пені та штрафів.

Пунктом 12.1 передбачено, що лізингоодержувач у випадку розірвання договору має право на отримання лише 80 % від сплаченого авансового платежу, а 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору взагалі поверненню не підлягає.

Все зазначене свідчить про несправедливі умови осопорюваного договору, що є підста-

вою для визнання його недійсним.

Отже, суд правильно встановив дійсні обставини укладення договору, його правову природу, ретельно проаналізував його зміст на відповідність вимогам щодо змішаного типу договору та ЗУ «Про захист прав споживачів» та на цьому підґрунті дійшов обґрунтованого висновку про його недійсність як такого, що містить низку несправедливих умов, які встановлені на шкоду споживачеві.

До того ж, вказані висновки суд зробив також із урахуванням правової позиції ВСУ, викладеної у постанові у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016р.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, визнаючи умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та стягуючи з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену на виконання договору суму, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, правильно застосувавши положення Закону № 1023-ХІІ та статей 203, 2016 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача вказаних висновків суду не спростовують, а тільки по іншому витлумачують умови оспорюваного договору на користь стороні лізингодавця, тому підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.