АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/3778/17 Головуючий І інстанції: Бабкова Т.В.
Провадження № 22ц/790/6832/17 Суддя-доповідач: Кісь П.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

судді-доповідача - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченка І.О.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2017 року (суддя Бабкова Т.В.) у цивільній справі № 645/3778/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області по стягнення коштів в порядку регресу заборгованості по квартплаті та комунальним послугам, -

в с т а н о в и в :

04 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_5 на її користь 1426 грн.23 коп. «по регресу заборгованості по квартплаті та комунальним послугам і притягнути відповідача до відповідальності за невиконання рішення суду».

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення місцевого суду, вважаючи його незаконним, і ухвали нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, не заслухано доводи третьої особи - представник Немишлянського відділу ДВС, не прийнято до уваги її доводи про те, що відповідач не виконує рішення суду за виконавчим листом, що змусило її звернутися за захистом до суду з вказаним позовом.

Відповідач апеляційну скаргу не визнав і просив відхилити, посилаючись на те, що він у добровільному порядку повертав матері грошові кошти, сплачені на за комунальні послуги, повністю заборгованість не погасив, так як не працевлаштований, не має постійного заробітку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Постановляючи 02 листопада 2017 року рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спір між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення в порядку регресу виплачених нею коштів для погашення заборгованості за комунальні послуги вже вирішені, а питання щодо фактичного виконання рішення підлягає вирішенню у відповідності до положень законодавства, що регулює виконавче провадження. Відповідно до наданої Фрунзенським ВДВС інформації, виконавчий лист №2/645/958/14, виданий 09.10.2016р. Фрунзенським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 1426,23 грн., перебував у провадженні Фрунзенського ВДВС з 13.10.2014р. по 28.12.2015р. і був повернутий на підставі п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку з не встановленням коштів у відповідача та майна, на яке можна було звернути стягнення. Посилання позивача на наявність у ОСОБА_5 майна у виді гаражного боксу №188 в ГБК «Дизель» не є підставою для задоволення позову, оскільки факт наявності у відповідача вказаного гаража було виявлено вже після повернення стягувачу виконавчого листа і вона не позбавлена права звертатися до ВДВС повторно з виконавчим листом і вимогою звернення стягнення на вказаний гараж.

Однак з таким рішення колегія суддів не може погодитися у зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, при вирішенні спору поза увагою суду залишилась та обставина, що позовна заява ОСОБА_4 фактично містить дві позовних вимоги.

Так, в поданій до суду позовній заяві, яку ОСОБА_4 назвала «Про стягнення коштів в порядку регресу заборгованості по квартплаті та комунальним послугам», вона в резолютивній (прохальній частині) зазначила дві вимоги, а саме: «1) Стягнути з відповідача ОСОБА_5 на її користь 1426 грн.23 коп. по регресу заборгованості по квартплаті та комунальні послугам» і «2) Притягнути відповідача до відповідальності за невиконання рішення суду» (позовні вимоги вказані мовою оригіналу) а.с.1-2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалась положення ст.ст. 526, 625 ЦК України та на невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Харківської області від 03.09.2014 року про справі №645/1581/14 «Про стягнення коштів в порядку регресу заборгованості по квартплаті та комунальним послугам», яким вирішено стягнути з ОСОБА_5 на її користь 1426,26 грн. і вказувала, що підставою звернення до суду є та обставина, що відповідач не виконав рішення суду, а тому вона просить притягнути його до відповідальності за невиконання рішення суду.

Однак при цьому ОСОБА_4 не зазначила обсяг такої відповідальності за невиконання рішення суду, не вказала суму грошових коштів, яку вона вважає за необхідне стягнути з відповідача у якості матеріальної компенсації за затримку у виконанні грошового зобов'язання і не надала суду відповідного розрахунку.

Суд не звернув увагу на цю обставину, відкрив провадження у справі за першою позовною вимогою і фактично розглянув справу та ухвали рішення в межах першої частини позовних вимог. (а.с.7, 26-28).

При цьому суд припустився помилки, постановивши рішення по суті спору за правилами глави 7 розділу 111 ЦПК України щодо першої позовної вимоги, не звернувши увагу на ту обставину, що вже є рішення Апеляційного суду Харківської області від 03.09.2014 року, яке набрало законної сили, між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, та не застосувавши положення п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, згідно якого суд своєю ухвалою закриває провадження у справі за таким позовом.

За таких обставин апеляційний суд у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.374 та ч.1 ст.377 ЦПК України ( в редакції ЦПК України, встановленої Законом №2147-111 від 03.10.2017р) скасовує рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.254 чинного ЦПК України, тобто норми, яка за змістом узгоджується з п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України (попередньої редакції), яку мав би застосувати суд першої інстанції.

Таке вирішення справи не перешкоджає ОСОБА_4 звернутися до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення з нього суми в порядку притягнення до відповідальності за невиконання рішення суду, які вона зазначала в п.2 резолютивної частини позовної заяви, поданої 04.09.2017року, оскільки вони судом у передбаченому законом порядку не розглядалися.

Оскільки ОСОБА_4 є особою похилого віку, інвалідом 1 групи, колегія суддів відносить судові витрати у виді судового збору на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.4 ч.1 ст.374, ч.1 ст.377, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2017 року скасувати, провадження у справі закрити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський