Справа № 236/2787/17
Номер провадження 2-о/236/325/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2017 м. Лиман

Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Шаньшиної М.В.

за участю:

секретаря Ковнєрової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за заявою окремого провадження ОСОБА_1, заінтересована особа: Донецька міська рада, про встановлення факту проживання однією сімєю зі спадкодавицею,

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сімєю зі спадкодавицею ОСОБА_2, починаючи з травня 2011 року по день її смерті 14 січня 2017 року.

Свої вимоги заявник обґрунтовує наступними обставинами. Померла ОСОБА_2 була дружиною батька заявниці та, відповідно, її мачухою. З 2011 року у звязку з тяжкою хворобою та по день смерті ОСОБА_2 проживала в будинку заявниці. Вони мали спільний бюджет та вели домашнє господарство. 14 січня 2017 року ОСОБА_2 померла в м. Донецьку. Факт її смерті був встановлений рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області. Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, що складається з квартири, розташованої за адресою: вул. Університетська, 30а/23, м. Донецьк. Для реалізації своїх спадкових прав заявниця звернулася до Лиманської державної нотаріальної контори, однак, постановою нотаріуса від 20 червня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки документально не підтверджується факт її проживання зі спадкодавицею однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. З метою захисту своїх майнових прав заявник змушена звернутись до суду та просить встановити факт проживання однією сімєю з померлою ОСОБА_2 з травня 2011 року по день смерті останньої 14 січня 2017 року.

Заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, однак надали суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити, справу розглянути без їхньої участі (а.с.72).

Представник заінтересованої особи Донецької міської ради, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі суду не надав.

Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, згідно зі ст. 197 ЦПК України.

Дослідивши надані до суду документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії IV-НО № 273829 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 (а.с. 14), який є батьком заявниці, що підтверджується наданою заявником копією свідоцтва про народження серії ІІІ-ЯР № 722553 від 16.10.1958 року (а.с. 12).

Заявниця змінила своє дошлюбне прізвище «Кокорченко» на «Портяненко», що підтверджується наданими нею копіями Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 7 від 15.01.2009 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії VI-НО № 303875 від 27.06.1992 року (а.с. 13, 21).

14 січня 2017 року ОСОБА_2 померла, що підтверджується наданою заявником копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 977002, виданого 28 лютого 2017 року Лиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 211 (а.с. 16).

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 є заявниця ОСОБА_5, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку (а.с. 37, 70).

Метою звернення заявниці до суду з вказаною заявою є прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно із ч.1ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним повязана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

Як вбачається з п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. ; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так заявницею на підтвердження факту проживання однією сімєю зі спадкодавицею ОСОБА_2 надано акт, складений 04 травня 2017 року Адміністрацією Куйбишевського района м. Донецька (а.с. 28).

Що стосується належності доказів, зокрема, вказаного акту, виданих установами, розташованими на тимчасово окупованій території, то суд , в даному випадку вважає вказані довідки належними доказами, посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами».

Крім того, відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Вказаний факт також підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили той факт, що заявниця ОСОБА_1 з 2011 року проживала однією сімєю з ОСОБА_2 за адресою: вул. Ліста, 20, м. Донецьк.

Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає доведеним в ході розгляду справи факт спільного проживання заявника однією сімєю з ОСОБА_2 з травня 2011 року та по день її смерті 14 січня 2017 року, в звязку з чим заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3,5,7,8,10,14,57-60,208-209,212-218,256 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву окремого провадження ОСОБА_1, заінтересована особа: Донецька міська рада, про встановлення факту проживання однією сімєю зі спадкодавицею задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім єю в період з травня 2011 року по 14 січня 2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя-