Справа № 456/2950/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/783/3669/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3А,

його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо технічне підприємство «Жидачівавтотранс» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-технічне підприємство «Жидачівавтотранс» про стягнення 5000 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-технічне підприємство «Жидачівавтотранс» на користь ОСОБА_3 2000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-технічне підприємство «Жидачівавтотранс» на користь держави 1378 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ТзОВ «Жидачівавтотранс»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що предявляючи позов про відшкодування моральної шкоди, позивач у позовній заяві не зазначив, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Додані до позовної заяви звернення та відповіді на звернення позивача жодним чином не підтверджують викладені в позовній заяві обставини, зокрема, щодо наявності протиправних дій відповідача, моральної шкоди, завданої позивачеві, та причинно-наслідкового звязку між ними. Також, не підтверджують наявність заподіяної моральної шкоди ОСОБА_3 надані ним в судовому засідання копії медичної картки про звернення його до лікаря з головним болем через тиждень після того, як йому було відмовлено у перевезенні та акт про проходження медичного огляду у березні 2017 року.

Апелянт вважає, що позивачем чітко не зазначено, з яких саме підстав ним предявлено позов, оскільки з позовної заяви та звернень позивача до різних державних органів вбачається про завдання йому моральної шкоди внаслідок відмови у перевезенні водієм та у звязку з особистою образою позивача. Проте, особисті відносини особи-водія та позивача не можуть бути підставою для покладення на роботодавця відповідальності за вчинення працівником дій, виконання яких не опосередковується його трудовими обовязками, наприклад особиста образа чи інші дії особистого характеру. Відтак, роботодавець не може бути належним відповідачем у справі за вимогами про відшкодування моральної шкоди, якщо позивач зазначає, що така шкода була заподіяна з особистих відносин між особами. Таким чином оскільки позивачу завдана моральна шкода внаслідок відмови у перевезенні водієм та у звязку з особистою образою позивача, належними відповідачами по даній справі повинні бути і ТзОВ ВТП «Жидачівавтотранс» з підстав відмови у перевезенні, і водій з підстав особистої образи. Крім цього, суд першої інстанції стягнув з ТзОВ ВТП «Жидачівавтотранс» судовий збір в повному обсязі, незважаючи на те, що позов задовольнено частково. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ ВТП «Жидачівавтотранс» ОСОБА_2 на підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3., суд першої інстанції виходив з того, що позивачу діями відповідача була заподіяна моральна шкода, оскільки позивач, який є особою похилого віку, інвалідом першої групи загального захворювання, ветераном війни, має право на пільговий проїзд, зазнав душевних страждань у звязку протиправними діями водія автобуса, що належить відповідачу, внаслідок образи у позивача погіршився стан здоровя, що підтверджується медичними довідками, представленими позивачем

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із посвідчення №3857 виданого 29.03.2004 року Львівською обласною державною адміністрацією ОСОБА_3 , останній має право на пільги, передбачені ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ.

З посвідчення №119214, виданого Управлінням ПФУ в Стрийському районі 17.02.2004 року, вбачається, що ОСОБА_3 є інвалідом першої групи загального захворювання.

Право ОСОБА_3 на пільговий проїзд за наявності вищезазначених документів, представник відповідача не заперечував.

Судом першої інстанції також встановлено, та не заперечувалось в суді апеляційної інстанції, що водій автобуса, держаний номерний знак НОМЕР_1, який рахується за ТзОВ ВТП «Жидачівавтотранс» та обслуговує маршрут загального користування №705 Стрий АС - Жидачів АС - Новий Розділ АС, 08.08.2016 року на автобусній станції у м.Стрий Львівської області відмовив позивачу ОСОБА_3 у перевезенні, хоча останній предявив водію автобуса посвідчення ветерана війни, що надає право на безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, а також автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Крім того, як ствердив ОСОБА_3, водій автобуса шарпав його за верхній одяг та в грубій, принизливій формі ображав позивача нецензурними словами.

З позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обгрунтовує ст.ст. 1166, 1167 ЦК України та на Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача 2000.00 грн. на відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції безпідставно застосував правила ст. 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюються, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання транспортних послуг.

Згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Договором про надання транспортних послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Судом першої інстанції не встановлено обставин, з якими закон пов'язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, тому висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є помилковим.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені ОСОБА_3 до ТзОВ ВТП «Жидачівавтотранс», з правових підстав, зазначених у позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, пунктом 7 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.

Відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон), пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом п. 2 ст. 49 Закону, договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону забезпечення організації пасажирських перевезень покладається: на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

За змістом ст. 29 Закону, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Так, дійсно, позивач, як ветеран війни - учасник бойових дій, має право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За вище наведених обставин, оскаржуване рішення з підстав порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, що не перешкоджає повторному зверненню позивача до суду за захистом свого порушеного права з інших правових підстав.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо технічне підприємство «Жидачівавтотранс» - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_5