Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Цуранова А. Ю. ,

при секретарі - Вікторов О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до: 1) ОСОБА_2; 2) ОСОБА_3, третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Вказував, що з серпня 1999 року по 03.11.2000 року він проживав з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 03.11.2000 року вони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням суду від 26.10.2006 року, однак після розірвання шлюбу вони продовжували вести спільне господарство, мали спільний побут та бюджет до 15.04.2016 року.

Зазначав, що факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу підтверджується рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26.10.2016 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили.

04.04.2008 року перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2, але за умови, що вона є спільною сумісною власністю.

Разом з цим, 21.11.2016 року згідно відповіді на запит адвоката йому стало відомо, що відповідач без його відома 07.10.2009 року подарувала придбану ними квартиру своєму сину від попереднього шлюбу - ОСОБА_3

Посилаючись на відсутність його волі та бажання на відчуження вказаної квартири, а також те, що він не був присутнім при укладенні договору дарування, не знав та не міг знати про його посвідчення, позивач просив суд: 1) визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07.10.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. недійсним; 2) визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1; 4) стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити.

Крім того, позивач пояснив, що йому не було відомо про наявність оскаржуваного договору дарування, а ОСОБА_3 мав власну квартиру під АДРЕСА_2, при цьому в спірній квартирі весь цей час проживали квартиранти.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в матеріалах справи містяться письмові заперечення останніх на позовну заяву, в яких ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити, оскільки спірна квартира по вул. Декабристів була придбана за особисті кошти ОСОБА_2, які вона отримала внаслідок продажу квартири по вул. Карла Лібкнехта в м. Сквира. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивачу було відомо про набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_3, що підтверджується показами свідків.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслав до суду лист про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача та покази свідків, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

04.04.2008 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., придбала квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 35,4 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м.

Згідно п. 2.1 цього договору, продаж цей за домовленістю сторін вчиняється за 23 100 гривень, які продавець одержить повністю після оформлення цього договору.

07.04.2008 року прийнято рішення про реєстрації права власності за вищевказаним договором купівлі-продажу квартири, що вбачається з наявної у справі копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

07.10.2009 року між відповідачами укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3, що проживає в АДРЕСА_2, прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1.

Згідно п. 3 договору дарування сторони оцінюють дар в сумі 23 100 грн.

26.10.2016 року рішенням Сквирського районного суду Київської області задоволено в повному обсязі позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання майна спільною сумісною власністю, а саме:

- встановлено факт, що з серпня 1999 року по 03.11.2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, одержували внаслідок спільної праці спільні доходи на які придбали квартиру АДРЕСА_3;

- з 18 серпня 2006 року по 15 квітня 2016 року проживали однією сім'єю без реєстрації.

Визнано квартиру АДРЕСА_3 та автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2.0, 2007 року випуску р.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Зі змісту вищевказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом вказувала, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжували проживати разом у спірній квартирі, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет тощо.

В поданих письмових запереченнях ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні зазначили, що спірна квартира придбана за особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_4, при цьому з покупцем була домовленість про отримання нею грошових коштів до підписання договору купівлі-продажу від 23.05.2008 року, а вартість проданої квартири дорівнювала вартості спірної квартири.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 31.10.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири, за умовами якого останній набув право власності на квартиру квартири АДРЕСА_4.

Зі змісту вищевказаного договору вбачається, що вказана квартира належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.1998 року.

В поясненнях сторони підтвердили, що ОСОБА_6 є сином позивача.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.05.2007 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_4 перейшло до ОСОБА_2

Згідно п. 4 договору купівлі-продажу, продаж зазначеної квартири провадиться за 8328 гривень, які продавець одержав до підписання цього договору.

23.05.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого відповідач продала вищевказану квартиру останньому.

Згідно п. 2 договору, цей продаж вчинено за 8 328 гривень, які продавець отримала повністю до підписання цього договору.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надав покази про те, що на дні народження ОСОБА_3 10.10.2009 року його матір повідомила всім, що дарує йому квартиру. Позивач казав, що не має відношення до цієї квартири і що вона саме для ОСОБА_3 і його родини.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала покази про те, що в 2009 році вона була присутня на дні народження відповідача та на якому також був його вітчим. На дні народження матір подарувала ОСОБА_3 квартиру, також озвучувалась адреса цієї квартири, десь біля парку «Олександрія». В 2011 році вона (свідок) хрестила дитину ОСОБА_3, а познайомилась з ним в 2005 році при вступі в університет, навчалась з його жінкою в одній групі. Вказаний день народження святкувався в квартирі, що знаходиться в центрі Білої Церкви.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав покази про те, що знає сторін по справі, оскільки являється їх кумом. В 2009 році вони вчотирьох: він, позивач та відповідачі їздили до нотаріуса оформляти спірну квартиру, яку потім ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 на день народження. До нотаріуса заходили відповідачі, а він з позивачем залишались в автомобілі. Коли відповідачі повернулись від нотаріуса з договором дарування квартири він (свідок) та позивач читали цей договір. На дні народження ОСОБА_2 казала, що була продана батьківська квартира і за ці кошти була придбана спірна квартира, а позивач це підтверджував.

На підтвердження своїх вимог і заперечень сторонами в судовому засіданні також були надані копія договору купівлі-продажу квартири від 24.04.2007 року про придбання ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_5 та копія договору дарування квартири від 12.11.2005 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_2.

Виходячи з положень ст. 3 Сімейно кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Разом з цим, стаття 57 СК України визначає яке саме майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні встановлено, ОСОБА_2 придбано спірну квартиру на початку квітня 2008 року, тобто перед продажем нею кватири у м. Сквира (23.05.2008 року), при цьому за умовами вищевказаних договорів вартість спірної квартири (23 100 грн.) значно перевищує ціну проданої (8 328 грн.).

Згідно правил ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід зазначити, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова ВСУ у справі № 6- 843цс17 від 24.05.2017року).

Враховуючи наведене вище, а також ту обставину, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу повторно набула у власність квартиру АДРЕСА_4 вже у період спільного проживання однією сім'єю з позивачем, суд дійшов висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 не є її особистим майно.

Доводи заперечень відповідача та її представника про придбання спірної квартири за особисті кошти, а також те, що договір купівлі-продажу квартири від 23.05.2008 року між сином позивача та ОСОБА_2 фактично є договором дарування, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, а також не спростовують наведених вище висновків суду у даній справі.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В судовому засіданні позивач заперечував про те, що йому було відомо про дарування ОСОБА_2 спірної квартири своєму сину та вказував про неправдивість показів свідків.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає про відсутність підстав для застосування строків позовної давності по даній справі, оскільки в судовому засіданні не встановлено, а відповідачами не доведено обізнаність позивача в 2009 році про спірний правочин відчуження квартири від 07.10.2009 року, а покази свідків, на думку суду, у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України не можуть бути беззаперечним підтвердженням того, що позивач, який не був стороною спірного договору, знав про його умови.

Таким чином, за наявності встановлених рішенням суду обставин спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрацію шлюбу з серпня 1999 року по квітень 2016 року, включаючи період їх перебування у зареєстрованому шлюбі з 2000 по 2006 рік, суд дійшов висновку про те, що придбана в цей час квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном відповідно до ст. 74 СК України, яке підлягає поділу за правилами ст. 71 СК України.

За викладених обставин договір дарування квартири від 07.10.2009 року слід визнати недійсним внаслідок його невідповідності закону, зокрема положенням ч. 3 ст. 65 СК України, а за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частку спірної квартири.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути 2 600,85 грн. сплаченого позивачем судового збору, тобто по 1 255,42 грн. з кожного.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07.10.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. - недійсним.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1 255 грн. 42 коп. судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. Ю. Цуранов