У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 грудня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І суддів: за участю представника відповідачаЄвграфової Є.П., Завгородньої І.М., Поліщука В.С., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27 липня 2001 року по 03 листопада 2009 року. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2009 року у цивільній справі за її позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя визнано мирову угоду, укладену між ними, за умовами якої сторони дійшли згоди про сплату на її користь відповідачем прибутку від діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_8 щомісячно до 10 числа поточного місяця за попередній місяць, починаючи з вересня 2009 року у розмірі 900 гривень на місяць. Посилаючись на те, що відповідач не виконує умови мирової угоди щодо виплати коштів у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 31 500 гривень, яку просила суд стягнути з відповідача на свою користь з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 11 689 гривень 06 копійок та трьох відсотків річних - 1 425 гривень 15 копійок на підставі ст. 625 ЦК України. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норма матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання відповідачем мирової угоди в частині щомісячної виплати позивачу прибутку від підприємницької діяльності, а також врахувавши, що судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване цивільне право особи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд крім того зазначив, що у разі невиконання однією із сторін умов мирової угоди інша сторона не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, а посилання суду на недоведеність позовних вимог відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України не є порушенням процесуального права, оскільки не призвело до постановлення незаконного рішення. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2001 року по 03 листопада 2009 року. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2009 року у цивільній справі за позовом про поділ спільного майна подружжя визнано мирову угоду, укладену між ними, за умовами якої сторони, у тому числі, дійшли згоди про сплату на користь позивача відповідачем прибутку від діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_8 щомісячно до 10 числа поточного місяця за попередній місяць, починаючи з вересня 2009 року у розмірі 900 гривень на місяць. Відповідно до ч. ч. 1, 4 та 5 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання. Як зазначив апеляційний суд, п. 5 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 21 квітня 1999 року)передбачалося, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року (який набрав чинності 01 січня 2004 року), положення п. 5 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено, у зв'язку з чим на момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди (20 січня 2009року)мирова угода не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-274цс15) та від 11 листопада 2015 року (справа № 6-342цс15). Врахувавши, що на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди така не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, апеляційний суд вважав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи на виконання умов мирової угоди позивачем отримано від відповідача 55 000 гривень компенсації вартості частини автомобіля марки «Мітсубісі Грандіс-Спорт», державний номерний знак НОМЕР_1, а також 281 787 гривень 24 копійки - половина ціни квартири АДРЕСА_1. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував, не перевірив наявність правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення грошових коштів у зв'язку з частковим невиконанням умов мирової угоди та обов'язковість пред'явлення, у зв'язку з цим, позову про спонукання до виконання мирової угоди. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Виходячи зі змісту зазначеної норми, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки не тільки процесуальні, але й матеріальні. До мирової угоди застосовуються основні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Отже, мирова угода - це цивільно-правове зобов'язання та до нього застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом не враховано, що зобов'язання, яке виникло з умов мирової угоди, зводиться до вчинення відповідачем на користь позивача обов'язку щодо сплати прибутку від діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_8 щомісячно до 10 числа поточного місяця за попередній місяць, починаючи з вересня 2009 року у розмірі 900 гривень на місяць, у зв'язку з чим висновок про обов'язковість звернення до суду з позовом про спонукання до укладення мирової угоди у зв'язку з невиконанням її умов в даному випадку є помилковим. Відмовляючи у задоволенні позову, суд не звернув уваги на положення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно з якими передбачено обов'язок не тільки позивача довести свої вимоги, а обов'язок відповідача довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, оскільки доказів виконання умов мирової угоди щодо щомісячної виплати коштів у розмірі 900 гривень - прибутку від діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_8 матеріали справи не містять. Оскільки обов'язок відповідача щодо виплати коштів є грошовим зобов'язанням, суду слід з'ясувати чи поширюється на спірні правовідносини положення ст. 625 ЦК України. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович