Справа № 541/2740/16-ц
Провадження №2/541/183/2017
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
21 грудня 2017 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Сидоренка Ю.В.

з участю секретаря судового засідання - Лисенко О.В., Євдокимової Н.Ю., Олешко Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, визнання спадкоємцем та визнання права власності на частину будинку, треті особи приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Ряжко Ольга Вікторівна, ОСОБА_3 , представник відповідача адвокат Стахурлов І.І.,
В С Т А Н О В И В :
29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 24 листопада 2001 року він придбав у приватну власність 27/50 житлового будинку АДРЕСА_1 . Його мати, ОСОБА_4 , мешкала та була зареєстрована одна у сусідньому будинку, по АДРЕСА_2 , яка належала їй особисто на праві приватної власності. Маючи надію на отримання нового житла від військової частини, в якій він прослужив тривалий час, позивач 28 вересня 2004 року оформив договір дарування своїй матері ОСОБА_4 27/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , тобто житла з надвірними побудовами, що належало йому на праві приватної власності , фактично квартири АДРЕСА_3 . По домовленості з матір`ю, він після дарування їй свого єдиного житла, тобто частки будинку по АДРЕСА_1 , продовжував і надалі проживати в ньому, робити ремонти та сплачувати всі комунальні послуги. 20 квітня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Наконечною Н.П., яким заповіла йому частину житлового будинку АДРЕСА_1 . У січні 2016 року мати, за його згодою, подарувала ОСОБА_5 6/25 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , фактично квартиру АДРЕСА_4 , залишивши для нього квартиру АДРЕСА_5 , тобто частку в розмірі 3/10 від загальної спільної власності всіх власників. Цього житла було достатньо для його проживання і це зменшення його влаштовувало на ніяк не впливало на суть заповіту від 20 квітня 2012 року і в даному житлі він мешкає до цього часу. В останні декілька місяців свого життя ОСОБА_4 перебувала на обліку у лікарів та лікувалася стаціонарно та амбулаторно в лікувальних закладах. Контролем за лікуванням займалась рідна сестра позивача ОСОБА_6 , оскільки її донька ОСОБА_2 є медичним працівником і могла щось радити з приводу лікування. Він постійно навідував матір, у них були добрі відносини, вона багаторазово йому казала, що завдяки її заповіту від 2012 року вона гарантувала йому повернення його єдиного житла, яке повинне належати тільки йому.
ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла. Через тиждень після її смерті він дізнався, що 22 квітня 2016 року вона підписала та посвідчила у приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Ряжко О.В. інший заповіт, в якому все своє майно заповіла своїй онуці ОСОБА_2 . Вказаний заповіт він вважає недійсним, тому що ОСОБА_4 в момент складання заповіту знаходилась у такому стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оскільки тяжко хворіла на злоякісне новоутворення нижньої зони лівої легені, смерть настала внаслідок ракової інтоксикації, яка явно мала вплив на її мозок як перед підписанням заповіту від 22 квітня 2016 року, так і в день його підписання, в цей же період вона страждала нестерпними болями і лікувалась додатково ще й певними ліками невідомого походження, по так званій народній медицині, і до підписання заповіту часто викликала швидку медичну допомогу. До того ж він неодноразово особисто спостерігав чисельні випадки запаморочення мозку матері, тобто прогресування склеротичних явищ, коли вона не могла згадати події, які відбулися нещодавно, плутала імена родичів та знайомих, забувала рекомендації лікарів одразу після їх надання, або зовсім не могла зрозуміти про що йде мова і в якій послідовності їй необхідно випити пігулки, пред`являла іншим людям претензії по проблемам, яких не існувало.
З цих підстав, посилаючись на ст.ст. 215, 216, 225, 1257 ЦК України, позивач просив суд визнати заповіт ОСОБА_4 від 22 квітня 2016 року недійсним, визнати його спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 від 20 квітня 2012 року і таким, що фактично прийняв спадщину, визнати за ним право власності на кв. АДРЕСА_6 сумісної власності у будинку АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що її бабуся до останнього була в адекватному стані, все розуміла, вона з нею щовечора розмовляла по телефону. Бабуся взагалі хотіла скласти не заповіт а договір дарування, бо вона боялася що, як її не стане, позивач все забере собі. Позивача бабуся боялася, бо він над нею знущався і бив. Бабуся ніколи не стояла на обліку в психіатра чи інших лікарів, до січня 2016 року ще їздила на велосипеді та торгувала на базарі. Її спочатку лікували від бронхіту, тому що не знали що в неї онкозахворювання. Нотаріус для оформлення заповіту приїздила до бабусі додому, розмовляла з нею, все з`ясовувала, бабуся все власноручно підписала, в заповіті виражена її воля, тому він є дійсним. З цих підстав просила у позові відмовити.
У позовній заяві позивач заявив клопотання про відстрочення сплати судового збору, у задоволенні якого ухвалою судді від 5 грудня 2016 року було відмовлено а позовна заява залишена без руху для усунення недоліків (а.с.66). Після сплати позивачем судового збору, ухвалою судді від 9 грудня 2016 року відкрите провадження у справі та призначено її до судового розгляду (а.с.70 т.1).
Крім того, у позовній заяві позивач заявив клопотання про виклик свідка ОСОБА_7 та витребування: від приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В. нотаріальної справи за заповітом ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 від 22 квітня 2016 року; карток виклику бригад швидкої медичної допомоги з комунальної установи «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Полтавської обласної ради станції екстреної медичної допомоги № 4 м.Миргорода за березень, квітень та травень 2016 року; оригіналу амбулаторної карти ОСОБА_4 ; оригіналів медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 № 2756/370 від 15.04.2016 та № 59/3340 від 20.05.2016.
Перед судовим засіданням представником позивача адвокатом Мєдвєдєвим С.А. було направлено до суду клопотання №1/17 від 25 січня 2017 року про приєднання до матеріалів справи ордеру, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 542 і копію договору з ОСОБА_1 про надання правової допомоги, а також про виклик свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і витребування: від дирекції Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм», для огляду та вивчення в судовому засіданні і для врахування судовими експертами під час проведення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, медичні рецепти та журнали їх обліку та обліку наркотичних та інших медичних препаратів обов`язкового обліку, які видавались у 2015-2016 роках в аптеці № 210 м.Миргорода будь-яким особам для лікування ОСОБА_4 ; від комунального закладу «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» корінці від рецептів на лікарські препарати та журнали їх обліку та обліку наркотичних препаратів, які для лікування пацієнта ОСОБА_4 виписували лікар онколог, кардіолог, невропатолог, дільничний або сімейний лікар в період з січня по травень 2016 року включно; від Миргородської центральної районної лікарні корінці від рецептів на лікарські препарати та журнали їх обліку та обліку наркотичних препаратів, які для лікування пацієнта ОСОБА_4 були виписані онкологом, психіатром та іншими лікарями в період її лікування в лікарні з квітня по травень 2016 року включно. Також просив відкласти розгляд справи для отримання вказаних документів та виклику свідків (а.с.77 т.1).
У судовому засіданні 9 лютого 2017 року вказані клопотання позивача та його представника судом ухвалено задовольнити.
Крім того, ухвалою суду від 9 лютого 2017 року за клопотанням представника відповідача адвоката Стахурлова І.І. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 (а.с.123 т.1).
13 березня 2017 року представником позивача адвокатом Мєдвєдєвим С.А. подано до суду клопотання № 2/2/17 про витребування з Миргородської ЦРЛ «Правил внутрішнього розпорядку», які діяли в лікарні у 2016 році, та оригіналу заяви ОСОБА_3 , що підписана нею 22 квітня 2016 року замість пацієнта ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасове залишення ОСОБА_4 онкологічного відділення лікарні (а.с.176 т.1).
В судовому засіданні 13 березня 2017 року позивачем також заявлене клопотання про допит свідка ОСОБА_13 , а представником відповідача заявлене клопотання про допит свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та виклик третьої особи приватного нотаріуса Ряжко О.В. для надання особистих пояснень.
Вищевказані клопотання судом задоволені.
16 березня 2017 року представником позивача адвокатом Мєдвєдєвим С.А. подано до суду клопотання № 7/17, яке судом задоволене, про приєднання до матеріалів справи характеристики на ОСОБА_1 від голови вуличного комітету та інформації з поштового відділення про спровокованого у квітні 2016 року ОСОБА_4 конфлікту по надуманим нею підставам щодо начебто невиплаченої їй виплати до Дня Перемоги, що вказує на існування поганої пам`яті у ОСОБА_4 (а.с.214 т.1).
Ухвалою суду від 17 березня 2017 року, за клопотанням представника позивача № 3/2/17 (а.с.177 т.1), призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу ОСОБА_4 , проведення якої доручене експертам Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса. На час проведення експертизи провадження у справі зупинене (а.с.221 т.1).
20 березня 2017 року та 23 березня 2017 року позивачем було подано до суду заяви про видачу копій документів та технічного запису судового засідання а також часткове роздрукування технічного запису судового засідання (а.с.224, 225, 232 т.1), які були задоволені.
Ухвалою суду від 20 квітня 2017 року, в зв`язку з поверненням матеріалів справи з експертної установи з повідомленням про відсутність повноважень щодо організації виконання комплексної психолого-психіатричної експертизи, провадження у справі було відновлене (а.с.243 т.1). За клопотанням позивача ухвалено витребувати з Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру додаткові документи для проведення експертизи матеріали обстеження ОСОБА_4 20 квітня 2016 року.
19 травня 2017 року, 23 травня 2017 року та 1 червня 2017 року до суду надійшли заяви адвоката Мєдвєдєва С.А. про те, що договір про правову допомогу з ОСОБА_1 ним розірвано 18 травня 2017 року і з цього моменту він інтереси позивача ОСОБА_1 в даній справі не представляє і не являється його представником (а.с.12, 17, 25 т.2).
Ухвалою суду від 9 червня 2017 року, за клопотанням позивача № 4/2/17 (а.с.238-242 т.1), призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу ОСОБА_4 , проведення якої доручене експертам Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім.О.Ф.Мальцева. На час проведення експертизи провадження у справі зупинене (а.с.30 т.2).
5 липня 2017 року до суду з експертної установи надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи (а.с.36 т.2), яке було задоволене, додаткові матеріали направлені 19 липня 2017 року (а.с.45 т.2).
Ухвалою суду від 1 грудня 2017 року, в зв`язку з надходженням 20 листопада 2017 року з експертної установи матеріалів справи з висновком експертизи, провадження у справі було відновлене (а.с.85 т.2).
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) і відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доводи та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом встановлено, що згідно з договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Явтухом Г.І. 28 вересня 2004 року (а.с.17 т.1), позивач ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 , яка є його матір`ю, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13 т.1) та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу (а.с.21 т.1), 27/50 частини житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , які належали йому на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 12 лютого 2002 року, посвідченого Першою Миргородською державною нотаріальною конторою (а.с.18 т.1).
Як вбачається з технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , цей будинок поділений на чотири квартири (а.с.50-54 т.1). В квартирі АДРЕСА_5 з вересня 2001 року по теперішній час проживає без реєстрації позивач ОСОБА_1 , що підтверджується його характеристикою, наданою головою вуличного комітету (а.с.215 т.1) та довідками відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради (а.с.22, 69 т.1).
20 квітня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Наконечною Н.П., згідно з яким належну їй на праві власності частину житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , повністю заповіла позивачу ОСОБА_1 (а.с.19 т.1).
16.01.2016 року ОСОБА_4 відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., подарувала 6/25 вказаного будинку ОСОБА_5 , внаслідок чого частка ОСОБА_4 у праві спільної власності на цей будинок склала 3/10, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.23-25 т.1).
22 квітня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Ряжко О.В., згідно з яким все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, та все те, на що вона за законом матиме право, повністю заповіла відповідачу ОСОБА_2 (а.с.108 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.11 т.1). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 86 від 21 травня 2016 року причина смерті ОСОБА_4 ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення нижньої долі лівої легені (а.с.12 т.1).
Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яку прийняли, шляхом подання відповідних заяв приватному нотаріусу Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., за законом діти померлої позивач ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_3 , та за заповітом відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи (а.с.95-117 т.1).
Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В. від 22 листопада 2016 року відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , в зв`язку з наявністю заповіту від 22 квітня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 (а.с.26 т.1).
Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2, 3 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частиною 1 ст.225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Частина 1 ст.229 ЦК України передбачає, що в разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Згідно ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Ст. 1236 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Ст. 1247 ЦК України визначає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Стаття 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Відповідно до п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
За роз`ясненнями, викладеними у п.п.16, 19, 20 вищевказаної Постанови, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Відповідно до п.п. 16, 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право:
1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК);
2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК);
Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).
Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, може бути підставою для визнання недійсним заповіту лише в цій частині.
Спадкодавець може позбавити особу з числа спадкоємців права на спадкування (частина друга статті 1235 ЦК) лише шляхом зазначення про це в заповіті.
Відповідно до акту судово-психіатричного експерта № 492 від 31.10.2017 за результатами посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час укладення нею заповіту 22.04.2016 року виявляла ознаки вираженого астенічного синдрому внаслідок ракової інтоксикації (F 06.8 за МКХ-10). Вищезазначений психічний розлад станом на 22.04.2016 року під час оформлення заповіту ОСОБА_4 не позбавляв її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, але істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ситуація, пов`язана з болями, які були наслідком онкозахворювання, була психотравмуючою для ОСОБА_4 . Серійна больова травматизація, пов`язана з онкозахворюванням, могла істотно вплинути на здатність ОСОБА_4 приймати важливі рішення 22.04.2016 року (а.с.59-74 т.2).
Аналізуючи висновки, що містяться у зазначеному акті, разом з іншими доказами по справі в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про його належність та обґрунтованість, а тому приймає його до уваги.
Враховуючи вказані висновки експертизи, показання свідка ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_4 за життя їй говорила про те, що бажає свою хату оставити онуці ОСОБА_17 , тому що син ОСОБА_18 та дочка ОСОБА_19 забезпечені житлом, а вона ні, пояснення третьої особи приватного нотаріуса Ряжко О.В. про те, що на її запитання при оформленні заповіту про наявність дітей ОСОБА_4 повідомила що син майном забезпечений, вона йому відписала, але вона не перевіряла цю обставину, тому що не зобов`язане це робити, приймаючи до уваги показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про випадок, що мав місце у 20-х числах квітня, коли ОСОБА_4 забула про отримання допомоги до Дня Перемоги та те, що твердження відповідача та третьої особи про наявність неприязних відносин між позивачем та його матір`ю не знайшли підтвердження будь-якими доказами в ході судового розгляду, а навпаки, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_7 та характеристикою відповідача за місцем проживання, суд вважає, що перебуваючи під впливом астенічного синдрому внаслідок ракової інтоксикації та больової травматизації ОСОБА_4 не розуміла, що вчиняючи новий заповіт на все своє майно вона скасовує попередній заповіт, яким, як вона вважала «відписала» позивачу частину будинку, в якій він фактично проживає, або забула, що це майно також належить їй, оскільки перед цим воно належало позивачу. Оскільки при складанні заповіту ОСОБА_4 не мала наміру позбавити позивача права на спадкування, оскільки про це не зазначено в заповіті, а хотіла щоб житлом були забезпечені і позивач і відповідач, то суд приходить до висновку, що в частині розпорядження 3/10 частини (квартирою АДРЕСА_7 заповіт не відповідає внутрішній волі ОСОБА_4 , отже відповідно до статей 203, 215 ЦК Україні в цій частині має бути визнаний недійсним.
При цьому суд приймає до уваги аргументи представника відповідача адвоката Стахурлова І.І. та третьої особи приватного нотаріуса Ряжко О.В. щодо посвідчення заповіту відповідно до вимог законодавства та його відповідності волі заповідача в частині розпорядження іншим майном, тому підстав для визнання його недійсним в цій частині суд не вбачає.
Відповідно до ч.4 ст. 1254 ЦК України якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Оскільки заповіт від 22 квітня 2016 року визнаний недійсним не з підстав, передбачених статтями 225 і 231 ЦК України, і лише в певній частині, що відповідно до ст.1257 не тягне за собою недійсності всього заповіту, підстави для відновлення дії заповіту від 20 квітня 2012 року, а отже і визнання позивача спадкоємцем за цим заповітом, відсутні і у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.
Вимога позивача про визнання права власності на3/10 частини (квартиру АДРЕСА_7 також не підлягає задоволенню, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Оскільки після визнання заповіту ОСОБА_4 від 22 квітня 2016 року частково недійсним позивач має право оформити право на спадщину як спадкоємець за законом, про що ним вчасно було подано відповідну заяву нотаріусу, і інших обставин, крім наявності вказаного заповіту, які роблять неможливим оформлення ним спадщини в нотаріальному порядку позивачем не наведено, суд приходить до висновку, вказане право позивача не підлягає захисту в судовому порядку, отже у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.
Керуючись ст.ст.3, 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 202-205, 215, 207-209, 1223, 1233-1235, 1254, 1257 ЦК України, суд
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 , що проживає в АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_9 , про визнання недійсним заповіту задовольнити частково.

Визнати недійсним заповіт, складений 22.04.2016 року ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Ряжко О.В. за № 265 та зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 58892109, в частині розпорядження нерухомим майном - 3/10 частини (квартира АДРЕСА_7 .
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 від 20 квітня 2012 року відмовити.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/10 частини (квартира АДРЕСА_7 відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю. В. Сидоренко