АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
15 листопада 2017 року м. Дніпро
Окрема думка судді апеляційного суду Дніпропетровської області Макарова М.О. по справі за номером провадження 22-ц/774/4698/17
У порядку частини 3 статті 19 ЦПК України висловлюю окрему думку та прошу додати її до ухвали суду.
15 листопада 2017 року судова колегія з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області задовольнила апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2016 року скасувала та ухвалила нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.
З таким судовим рішенням апеляційного суду частково не погоджуюсь з наступних підстав.
Крім того, встановлено, що згідно із договором про відступлення прав за іпотечними договорами від 08 листопада 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» та умов цього договору сторони домовилися, що разом із відступленням прав вимоги заборгованостей за кредитними договорами від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором, первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору (а.с. 64-73).
Також, 17 червня 2008 року боржник ОСОБА_3 померла (а.с. 25), а після смерті її прийняла спадщину ОСОБА_4, якій державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори 05 березня 2009 року, 12 червня 2009 року та 29 липня 2009 року видано свідоцтва про право на спадщину зазнаконом, а саме на: автомобіль Mercedes-Benz 320, 2000 року випуску, грошових внесків з належними відсотками, що знаходяться у ПАТ КБ «ПриватБанк» та 33% долі у статутному фонді від установчого фонду ТОВ «ПРОМФОСФОГІПС» (а.с. 24-28)
Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною п'ятою статті 3 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.
У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статті 1219, стаття 1282 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину (правова позиція Верховного Суду України по справі №6-18цс13 в постанові від 17 квітня 2013 року).
Тобто фактично на час розгляду справи відбулася заміна боржника, але в іпотечному договорі немає вимог щодо відповідальності за зобовязаннями при заміні боржника, а також сам позивач не надавав такої згоди, а відповідач не звертався до позивача з вимогами при заміні боржника, у звязку з чим вважаю, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про припинення договору іпотеки.
За таких обставин вважаю, що рішення апеляційного суду в частині мотивів відмови в задоволенні позову є помилковими.
Суддя апеляційного суду
Дніпропетровської області ОСОБА_7