АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2123/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Дунаєв С. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області у складі:

головуючого Василенко Л.І.

суддів Нерушак Л.В., Храпко В.Д.

секретаря Овчаренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Азот» на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Азот», третя особа: управління Держпраці у Черкаській області про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

29 червня 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що з 25 березня 2002 р. він працює на посаді начальника ремонтно-механічного цеху ПАТ «Азот», що підтверджується записом у його трудовій книжці.

22 травня 2017 р. позивачем подано голові правління ПАТ «Азот» заяву про звільнення за власним бажанням, без зазначення дати звільнення та вхідної реєстрації в канцелярії товариства, про що свідчить копія такої заяви та наявна на ній резолюція від 22 травня 2017 р.

Крім того, з 22 травня 2017 р. по 09 червня 2017 р. позивач перебував на лікарняному, що також підтверджено відповідними листками непрацездатності.

26 травня 2017 р. позивачем направлено голові правління ПАТ «Азот» заяву, якою він повідомив про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням.

Разом з тим, наказом від 29 травня 2017 р. № 551-ВК позивача звільнено із займаної посади відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі поданої ним особистої заяви. Копію зазначеного наказу позивач отримав 09 червня 2017 р., що підтверджується його підписом на вказаному наказі.

Позивач вважає своє звільнення незаконним оскільки на момент видачі наказу про його звільнення він перебував на лікарняному, та крім того відкликав подану заяву про звільнення. За таких обставин вважає, що його звільнення здійснено з порушенням порядку, передбаченого законом, а тому звернувся до суду за захистом порушеного права та остаточно уточнивши позовні вимоги просив визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Азот» від 29 травня 2017 р. №551-ВК про припинення з ним трудового договору, поновити його на посаді начальника ремонтно-механічного цеху цього підприємства з 30 травня 2017 р., а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 травня 2017 р. по 10 липня 2017 р. в розмірі 15510, грн. 60 коп.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 серпня 2017 р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано незаконним наказ ПАТ «Азот» від 29 травня 2017 р. № 551-ВК про припинення трудового договору та поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника ремонтно-механічного цеху ПАТ «Азот» з 30 травня 2017 р.

Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 травня 2017 р. по 10 липня 2017 р. в розмірі 15510 грн. 60 коп.

Стягнуто з ПАТ «Азот» в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ПАТ «Азот», дотримавшись відповідної процедури, оскаржило його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

При цьому Товариством було зазначено, що суд першої інстанції приймаючи рішення про заочний розгляд справи не встановив поважних причин неявки представника відповідача у судове засідання чим порушив принцип рівності та змагальності сторін.

Крім того, суд не мав процесуальних прав допустити до негайного виконання рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вичерпний перелік справ, в яких суд може допустити негайне виконання рішення передбачений ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Також скаржник не погоджується із сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка з нього стягнута рішенням суду, оскільки останнім не враховано порядок оподаткування такої суми. Суд задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в своєму рішенні розрахунки, з яких він визначив суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір - це обов'язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ «Азот» - Леонічеву Д.В., вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач після подання ним заяви про звільнення 22 травня 2017 р., відкликав її заявою від 26 травня 2017 р., не залишив місця роботи, оскільки перебував у стані тимчасової непрацездатності, а відтак не знаходився на робочому місці з поважних причин. Таким чином, у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП, оскільки було відсутнє волевиявлення працівника на звільнення за власним бажанням. Врахувавши період за який позивач просив суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та те, що наданий розрахунок не суперечить вимогам законодавства стягнув 15 510 грн. 60 коп. на його користь. При цьому суд допустив рішення, як в частині поновлення на роботі, так і в частині стягнутого на користь позивача середнього заробітку в розмірі 15 510 грн. 60 коп., до негайного виконання.

Так, ст. 38 КЗпП України, яка регламентує розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

При вирішенні спору судом встановлено, що з 25 березня 2002 р. ОСОБА_3 працює на посаді начальника ремонтно-механічного цеху ПАТ «Азот». (а.с. 7)

22 травня 2017 р. ОСОБА_3 було подано голові правління ПАТ «Азот» заяву про звільнення за власним бажанням, про що свідчить копія такої заяви та наявна на ній резолюція від 22 травня 2017 р. (а.с. 11)

З 22 травня 2017 р. по 09 червня 2017 р. позивач перебував на лікарняному, що стверджується відповідними листками непрацездатності. (а.с.8-9)

26 травня 2017 р. позивачем направлено голові правління ПАТ «Азот» заяву, якою він повідомив про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням. (а.с.12)

Разом з тим, наказом від 29 травня 2017 р. № 551-ВК позивача звільнено із займаної посади, відповідно до ст. 38 КЗпП України, на підставі поданої ним особистої заяви. Копію зазначеного наказу позивач отримав 09 червня 2017 р., що підтверджується його підписом на такому наказі. (а.с.13)

Виходячи з викладеного суд першої прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про те, що відповідач не мав правових підстав звільняти позивача за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), оскільки було відсутнє волевиявлення працівника на звільнення за власним бажанням. Позивач після подання ним заяви про звільнення, відкликав її іншою своєю заявою від 26 травня 2017 р., та не залишив місця роботи, оскільки перебував у стані тимчасової непрацездатності, а відтак не знаходився на робочому місці з поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100

З урахуванням цих норм, зокрема, відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Таким чином судом першої інстанції вірно визначений період отриманих виплат відповідно до якого повинна обчислюватися середня заробітна плата та обрахував розмір середнього заробітку за той період вимушеного прогулу який відповідно і просив позивач.

Разом з тим судом першої інстанції при стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.05.2017 р. по 10.07.2017 р. в розмірі 15 510 грн. 60 коп., який щодо правильності його нарахування Товариством не оспорюється, не врахував наступного.

Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 N 13 зазначив про те, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте судом в резолютивній частині судового рішення не вказано, що стягнута на користь позивача сума без утримання податків, обов'язкових платежів та зборів.

Тому вимоги Товариства приведені в апеляційній скарзі в цій частині підлягають до задоволення, а рішення суду до зміни шляхом доповнення його резолютивної частини після слів «в розмірі 15 510 грн. 60 коп.» наступним - «з утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів».

Щодо інших вимог апеляційної скарги, зокрема, того, що суд рішення в частині стягнення середнього заробітку в розмірі 15 510 грн. 60 коп. допустив до негайного виконання, то дані вимоги є також обґрунтованими, оскільки, як ст. 367 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, яка регламентувала негайне виконання судового рішення, так і ст. 430 нині діючої редакції ЦПК України не передбачено такого права. У відповідності до приведених процесуальних норм, суд наділений правом допустити негайне виконання судового рішення у справах про присудження працівникові заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Разом з тим, як пояснив у суді апеляційної інстанції представник Товариства, рішення суду останнім виконано добровільно, у зв'язку з чим підстав для його зміни в цій частині колегія суддів не вбачає.

За викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3, поновив його на роботі, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, визначивши його розмір відповідно до вимог законодавства, проте стягнув зазначену суму без утримання податку й інших обов'язкових платежів, про що не зазначив в резолютивній частині рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в зазначеній частині до зміни. Щодо іншим приведених процесуальних порушень, то, у зв'язку з добровільним виконання судового рішення в цій частині, підстави для його зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Азот» задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 серпня 2017 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення після слів: «в розмірі 15 510 грн. 60 коп.» наступним: «з утриманням податків, обов'язкових платежів та зборів».

В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.